Kim Leine

Avgrunnen

Kim Leine

Avgrunnen

Til Bodil

som har gjort et par demoner hjemløse og

henvist dem til en omflakkende romantilværelse.

Rapport

Av undertegnede:

Norbert Müller

D. Jur., Sakfører ved Amtsgericht Leipzig

Hauptsturmführer, Gestapo, med foreløpig utkommandering i Danmark, København

(Oversatt fra tysk.)

København, den 30. november 1944

Kl. 10.40

Vedrørende: Kaj Hermann Gottlieb, f. den 5. juli, 1897

La det hermed føres til protokolls at det d.d., torsdag den 30.11.1944, kl. 07.48, sted: Shellhusets foajé (Hauptquartier der Gestapo), av undertegnede, Hauptsturmführer Norbert Müller, ble tilkalt legelig assistanse for å fastslå fangens, Kaj Hermann Gottliebs, tilstand etter fall fra 7. etasjes repos. Legen ankom ti minutter senere og konstaterte umiddelbart at døden var inntruffet øyeblikkelig i forb. m. fallet, hvoretter avdøde, den samme Kaj Gottlieb, ble overført til politistasjonens obduksjonssal.

Til stede ved ulykkeshendelsen var dessuten:

Sturmbannführer Karl Heinz Hoffmann, Hilfspolizist Edwin Madsen, avhørsleder Ib Birkedal Hansen, resepsjonist Untersturmführer Sophus Reinecke.

(forts. 2-2)

Ulykkens forløp: Sammen med Hilfspolizist Edwin Madsen ledsager undertegnede Herr Gottlieb fra hans arrest i Vestre Fængsel til hovedkvarteret (Shellhuset), hvor det planlagte avhør (det siste av fem) skal finne sted. Imidlertid er det tekniske problemer med heisen, og turen opp varer 22 min., hvilket foranlediger meg til å ta beslutning om å løsne Herr Gottlieb fra hans håndjern, som lenker ham til meg. Da døren til 7. etasje åpnes, river Herr Gottlieb seg løs og løper de få skrittene bort til rekkverket på avsatsen og kaster seg ufortøvet ned i trappesjakten, hvilket fører til hans umiddelbare avgang ved døden (se legens rapport samt dødsattest – avventes).

La det enn videre føres til protokolls at jeg, Norbert Müller, påtar meg det fulle ansvar for denne ulykken, som ingen annen kan eller bør bebreides, og at jeg avventer de dermed forbundne rettslige konsekvenser. Jeg ønsker selv å prosedere ved evt. prosess.

Heil Hitler!

Norbert Müller, sign.

H. Hansen, sekr., sign.

Rigshospitalet, kardiologisk avd.

30. november, 1944.

Epikrise for: Ib Johann Gottlieb

Stilling: Artist

Født: 5. juli, 1897 (47 år)

Pas. innbringes akutt med sykevogn den 25. november (1944) efter å ha falt om på gaten i forbindelse med, angivelig, konfrontasjon med tysk politi (tilhører en av de illegale motstandsorganisasjoner). Pas. har en lang anamnese med myokardieinfarkter og kronisk angina pectoris samt incompensatio cordis.

Ved ankomsten hertil stupurøs, rallende og med hypotensjon og fibrillatio cordis, men stabiliseres etter noen timer ved hjelp av bl.a. medisinsk relaksering og mekanisk ventilasjon. Pas. digitaliseres og oppnår derved en bedre hjertefunksjon etter det første døgnet.

Pas. er rent teknisk under hele forløpet å betrakte som å befinne seg under tysk arrest og har døgnet rundt en betjent sittende hos seg fra det danske Hilfspolizei som vokter på ham, en Edwin Madsen (ønsker å anføres som pårørende, da han er gammel og hengiven venn av hr. Gottlieb – kontaktes på tlf. Bella 1523).

Hjertekardiogram viser venstresidig hypertrophia cordis, en betydelig belastning og dessuten en komplett grenblokk, samstemmende med et massivt infarkt. Man digitaliserer og forsøker gjenopplivning med forbigående virkning, men på tross av dette og en god virkning av digitalis forverres tilstanden gradvis som følge av sviktende nyrefunksjon og generell utsiving av væske både sentralt og perifert, herunder oedema pulmones, og pas. våkner på intet tidspunkt opp.

All behandling seponeres derfor i går, den 29. dennes, kl. 14.30.

Pas. friskner efterfølgende kortvarig til, og hr. Madsen oppnår å veksle et par ord med ham, hvorefter pas. avgår ved døden kl. 04.35 natt til i dag. Dette klokkeslettet kan noteres på dødsattesten.

Pas.s hustru, Elisabeth Gottlieb, og øvrig familie, en far, boende i De Gamles By, samt en tante, bosatt i Aarhus, er blitt advisert.

Denne pas. avsluttes hermed.

H. Weinøe/PSK

1. del

Fallet

«Gudene er på den sterkes side.»

Publius Tacitus

Nattog til Stockholm

Togets sylinder bøyer og vrir seg langsomt og rykkvis, det får hodene til de sovende passasjerene til å krenge fra side til side og flammen i parafinlampen i kupéen til å blafre, den presser seg inn i mørket, drar to slør etter seg, ett av damp og ett av kullrøyk, jernet hamrer og banker, ujevnt og snublende, med en stigende og fallende klang, og Kaj, som ikke sover, vekker sin bror Ib, fordi han har lyst til å prate, og sier: Hør. Det minner om dvergene i Rhingullet som smir ringen, ba-ba-ba-bam. Han banker takten med hånden mot bordplaten. Husker du da vi gikk og så den på teateret?

Nei. Jeg sov.

Ja, det gjorde du visst. Jeg har også hørt stykket bli spilt på klaver, et utdrag framført av frøken Frølich, jeg tror det var i Christian den Syvendes Palé. Veldig søt, denne frøken Frølich, har du truffet henne?

Hodet til Ib hviler mot puten med monogrammet til Svenska Järnvägar, det vagger og rugger, han er ør av søvnen og litt hoven i ansiktet, begge to er bakfulle, de burde sove, men Kaj vil ikke sove, ikke ennå, han insisterer på å feire denne første utenlandsreisen deres med våkenhet, og han holder Ib våken med praten sin, og Ib sitter og kikker på ham med smale øyne og noe som kanskje er et smil.

Kaj kikker inn i togvinduet til høyre for seg som natten gjør til et speil, og ser tvillingbroren Ib, ti minutter eldre enn han, og dermed storebror, som sitter skrått overfor ham, og slik ser han på en måte seg selv med en nesten umerkelig forskyvning via forvrengningen i glasset, og bak dette igjen faren, og alle disse tre bak hverandre og i hverandre innleirede ansiktene er inne i mørket. Ib sover igjen, ser Kaj med en slags smerte, han har det samme diffuse sølvskjæret over seg som de fem kameratene, som også sover, med vaggende hoder og åpne munner. Ølflaskene står på bordet mellom dem, vibrasjonene i toget får dem til å vandre klirrende bortover langs kanten av bordet der en fals hindrer dem i å falle, og innholdet i det grønne mørket i flaskene skummer litt. Kaj kikker på broren og på kameratene, én for én, de slappe, upersonlige, sovende ansiktene, som et bilde på den døden de muligens er på vei til.

Husker du i går kveld? sier han. Faen meg litt vilt, hva? Jeg ble dørgende full, hva med deg? Ib mumler noe og flytter seg i setet.

Alle syv hadde de reist ut til Lorry på Frederiksberg for å feire seg selv: Danmarks delegasjon av syv frivillige til den finske borgerkrigen. De drakk champagne under lysekronene, hauket mot sparkende cancan-bein, og grep tak i danserinnene da de kom svermende ned mellom bordene for å deise ned på en benk og bli avkjølt, få en gratis forfriskning, og kanskje en pengeseddel stukket ned under en fuktig hempe. Kaj husker at det lyktes ham å presse ansiktet ned i kavalergangen til et kuplet bryst med en dekolletasje som var gul av skitt og gammel svette, og stanken der nede sjokkerte ham, men opphisset ham også, og huden hennes var klebrig og fuktig, og brystene ga seg elastisk under kyssene og gramsingen hans, og han ville bare ned i dette myke og varme. Piken dasket til ham med viften sin, hun var flammerød og brennvarm av utmattelse og alkohol og de tablettene som kabaretpiker blir fôret med så de kan holde seg på beina, og han bød henne på et glass vin og sa, jeg er student, skatt, jeg er ikke millionær. Tror han kanskje jeg gir studentrabatt! sa hun og reiste seg og gikk, men husket å få med seg vinglasset, og han satt tilbake og så kjolens rynkefolder vifte rundt rumpa hennes da hun svinset vekk. Ib lo av ham. Du kommer nok til å angre på at du var så gjerrig når du ligger og peser med ei kule i buken oppi Finland, lillebror.

Han kikker inn i togvinduet og ser ansiktet sitt. Det er et ansikt som lengter, men aldri har fått det det lengter etter.

Når er vi framme i Stockholm? spør han. Han sparker Ib på leggen for å vekke ham.

Hva er det nå da?

Jeg bare spurte. Nei, det kan være det samme. Jeg har tenkt på noe. Du vet, en reise medfører to ting, eller to faser: å forlate og å ankomme. Vi er fortsatt bare i gang med å forlate. En kjenner liksom trådene bakover, ikke sant?

Du lengter kanskje hjem allerede?

Jeg? Aldri. Men jeg kom til å tenke på det, hvordan det slipper taket litt etter litt. En kjenner det nesten fysisk. Jeg tenker på dem på Regensen, de som er igjen, de etterlatte, de drepende kjedelige eksentrikerne som jeg er så gørrlei.

Nattluene, sier Ib og smiler.

Ja. Nattluene. Tenk deg, det er de som skal stå for oppbyggingen av landet vårt.

Ikke noen hyggelig tanke, sier Ib til speilglasset, nå mer våken. Han skjenker dovent øl i glassene deres. De sender hverandre et blikk, et brødreblikk, over kanten på glasset, halvveis fiendtlig, halvveis kjærlig, med en avgrunn av fortid, nøler, som om de skal til å skåle, men skåler ikke, drikker bare.

Og professorene på det teologiske fakultet, fortsetter Kaj. Faen for noen rare størrelser. De slipper jo du. Ja, du trenger ikke bekymre deg for om du har gått glipp av særlig mye, skal jeg hilse og si. Jeg tenker på dem som mekaniske dokker som oppbevares i skap om natten og tas fram og trekkes opp med en nøkkel i ryggen så de kan spasere inn og holde forelesningene sine. Du er heldig, du, med medisinstudiet ditt. Det er da noe man kan ta og føle på.

Du burde bli med meg på patologisk en dag, sier Ib. Overvære en obduksjon. Det må vel være relevant for en teolog. All kjødets gang og det der.

Nei, fy, det har jeg ikke lyst til.

Du som skal bli prest?

Jeg skal faen meg ikke bli prest. Det er første gang han sier det til noen. Nå er det ute av munnen på ham.

Hva skal du bli da? sier Ib.

Ikke vet jeg. Først skal jeg være soldat. Så får vi se.

Har du fortalt far at du ikke vil bli prest?

Nei. Han ble jo heller ikke prest, selv om han tok teologi med beste karakter.

Jeg skal fortelle ham det for deg, sier Ib.

Nei, jeg sier det selv. Ikke vær storebror.

Ålreit, lillebror. Men far ba meg ta hånd om deg litt i Finland, passe på at det ikke skjer noe med deg. Jeg lovet ham det. Så det kommer jeg til å gjøre.

Slutt med det der, sier Kaj skarpt. Jeg trenger ingen barnepike.

Slapp av. I virkeligheten tror jeg ikke det er mulig å ta vare på andre enn seg selv i en krig.

Nei så menn, sier Kaj henvendt til glassruten. Faen meg på tide en blir voksen.

København, søkkvåt og klam som kjellervåte klær, årstiden man i Danmark med plaget selvironi kaller vinter, mørket som smøres ut over vinduene i hybelen hans på Regensen, som grå sparkelmasse, regnet som legger seg rundt byen som et liksvøp. Alt det er han gjerne foruten. Heller ordentlig vinter, hard frost. Og faren, han ser ham for seg: stående på brygga til Malmøfergen, den høye hatten hans, frakken, anonym og utvisket som en av huntonittfigurene de brukte som skyteskiver på banene til Akademisk Skytterforening, stokken hans som han vinket mekanisk med, og ansiktet, disse utflytende trekkene rammet inn av whiskers, han dras baklengs inn i fortiden, mens båten, med Kaj og Ib som står på dekket, rygger inn i framtiden. Og mens de sto der og så hverandre forsvinne, ble båndet mellom dem trukket lenger og lenger ut, det ble helt tynt, og så ble det slitt over, som et embryo som deler seg, og de var ferdige med å forlate seg selv, og de gikk ned i salongen og drakk en øl, og Ib var i strålende humør, og Kaj var taus og ettertenksom, men glad han òg.

I Malmø byttet de til toget, slo seg sammen med de fem andre frivillige som allerede var i byen, og godt beskjenket, gikk til stasjonen og slo seg ned i kupéen, slengte fra seg koffertene på hyllene og seg ned i setene, så fnøs toget, trakk seg klagende og vuggende bortover skiftesporene og satte kursen mot nord. De snakket om hva planen er etter Stockholm; hvordan skal de komme seg til Finland nå da det er krig der borte. Fergen til Helsingfors er sannsynligvis innstilt.

Og hva med kulda? sa Borre-Larsen. Sånne bløtkokte danske studenter som dere, hvordan skal dere klare skikkelig kulde?

Ja, hva med deg selv, hr. medisterpølse!

Det første som detter av er pikken, sa Pontoppidan. Men den bruker du jo ikke til noe likevel.

Borre-Larsen kastet seg tvers over bordet og ga ham en kilevink, Pontoppidan føk opp, tok tak i jakkeslaget hans, og så rullet de rundt på gulvet, og de andre holdt på flaskene for at de ikke skulle velte, hei, dere to! og Kaj og Ib tok tak i dem for å skille dem. Man stakk en øl i hånden på dem, de lo som om det bare hadde vært en spøk.

Men hva med kulda? sier Kaj nå, et par timer seinere. Jeg tenker på det Borre-Larsen sa om kulda og oss bløtkokte dansker.

Er du redd kulda? sier Ib.

Ja, mer kulda enn kulene, innrømmer han. Å være i ilden, det er likevel så uvirkelig å forestille seg. Men kulda, jeg ser den for meg som en blå plasma som siger ut over tundraen og får alt til å stivne.

Ib ser på ham gjennom smale øyensprekker. Kaj, lillebroren, har alltid visst å holde Ibs oppmerksomhet fanget med fantasiene sine og bildene han manet fram. Kanskje er det hans måte å håndtere det å være lillebror, men det gir ham et visst overtak som Ib er uvillig til å underordne seg.

Jeg kan ikke la være å tenke på Kay, sier han. Du vet, i Snedronningen. Husker du at mor leste den for oss som godnatthistorie?

Ja. Svakt.

Et av hans lange eventyr. Jeg tror det tok henne en hel time å lese den.

Jeg sovnet visst, sier Ib.

Neida, det gjorde du ikke. Du lyttet med ørene på stilk. Jeg angrer på at jeg ikke har tatt med meg en bok med eventyr, så skulle jeg lest det for deg.

En må vel alliere seg med kulda, vil jeg tro, sier Ib. Det dreier seg vel bare om skikkelig utstyr, hensiktsmessig påkledning.

Og hvor er fronten, er det noen som vet det? spør Jessen som plutselig har våknet og sitter og gjesper og strekker seg.

Et eller annet sted nord for Tammerfors, sier Bisgaard som har begynt å røre på seg i hjørnet av kupéen. Det er de siste meldingene jeg har hørt. Men vi får vel et kommuniké i Stockholm.

Og nå våkner de alle sammen til live igjen.

Fins det i det hele tatt en front i en borgerkrig? sier Juhl-Jensen, den yngste av de syv frivillige, offisielt enogtyve, men i virkeligheten kun atten, den eneste av dem som er født i dette århundret.

Ja, det er jo et godt spørsmål, sier Borre-Larsen, som er eldstemann og har en tendens til å være faderlig belærende overfor de andre, som om han står i daglig kontakt med overkommandoen. Jeg gjetter på at vi blir sendt med en togtransport hele veien opp til Lappland og sørover igjen til en av byene som er under Mannerheims kontroll.

Et par av de andre auer seg. Så langt? Det kommer jo til å ta flere dager!

Kan ikke det være akkurat det samme? sier Pontoppidan, nord eller sør, Finland er Finland, en helvetes mye snø og is og skog.

Og vodka, sier Ib. Det glemte du. En helvetes mye vodka.

Og finske horer! brøler Juhl-Jensen. De går for et par kroner, du får en rumpe for en sigarett, de vil selv.

Guttene ler. Så løfter de ølflaskene og skåler.

Kaj lener pannen mot det kjølige glasset. Den synkoperte hamringen av metall forplanter seg til kraniet hans, får hele kraniekassen til å vibrere på en behagelig måte, som å bli klødd på hjernen, og han tenker på dvergene som smir Rhingullet, ba-ba-ba-bam!

Hus, telefonstolper, veikryss senker farten, jernet slår langsommere, dvergene tar seg en hvil, en stasjon stopper opp utenfor vinduet, hvit damp og kullsvart røyk slår ned fra lokomotivet, og når det har drevet bort, er ansiktene til Kaj og Ib forsvunnet fra ruta. De ser ut på en opplyst perrong, først tom, så plutselig oversvømmet av travle, nattmørke mennesker som bærer på kofferter, pløyer seg gjennom røykdottene, med hatter og krager i stedet for ansikter. Kaj glipper med øynene og strekker seg, tar fram lommeuret. Litt over tolv. Han har sovet litt, og nå sover de andre igjen. Han syns de ser tåpelige ut, de henger med kjeven, både Jessen og Pontoppidan sikler. Han har lært dem ganske godt å kjenne etter hvert, gode borgergutter dels fra Aarhuskanten, dels Nordsjælland. Han har vært sammen med dem hver dag siden november da de ble innrullert som frivillige av den finske obersten som var på rundtur i Danmark som agent, med det magre resultat av ti mann, av hvilke tre viste seg uegnet til militærtjeneste, og så var det disse syv igjen. De har ålet seg bortover de gjørmete banene til Akademisk Skytterforening, tømt magasin etter magasin inn i den høye jordfyllinga der målskivene var oppstilt, de har sviret sammen, de har kranglet og slåss og forsont seg igjen, de har fordelt seg i en hakkeorden, med Ib som einstøingen utenfor rangordningen, Borre-Larsen som selvbestaltet leder, med Pontoppidan som rival, Jessen som pariaen som ingen vil ha noe med å gjøre fordi han er på feil side og ikke kan la være å la det skinne igjennom, og nå sover de, men Kaj er våken. De ser ut som de er døde, tenker han, som om de er skutt ned i et bakholdsangrep, eller er blitt utsatt for gass. Han humrer for seg selv. Han har lyst til å vekke Ib og fortelle det til ham, men han lar ham sove. Så latterlig, tenker han, å dø mens man sover, uten å ha kjempet. Men kanskje det er hva de fleste gjør, filosoferer han, de som blir hjemme.

Perrongen er tom for folk igjen. Det lugger i togstammen og den skjelver, så går den i gang med en skjærende lyd fra hjulene. Lysene får det indre i kupéen til å blafre rytmisk. Et skilt: Nässjö. Farvel, Nässjö. Mange timers reise ennå. Han hviler hodet mot øreklaffen og prøver å sove.

Og han våkner av at de andre prater. Det blir røykt og drukket. Det er mørk natt.

Jeg personlig gleder meg til å få skutt meg en bolsjevik.

Vi skal gi dem en ordentlig omgang med pepperkverna.

Jeg skal tvinge dem i kne og pule de røde svina med bajonetten min.

Vi skal meie dem ned.

Gi dem en omgang bly.

Suge blodet av dem.

Gjøre hakkemat av dem.

Og hva med kvinnene? Hva skal vi gjøre med dem?

Er man rød, er man rød. Kjerringene til bolsjevikene er akkurat like ille som mennene, kanskje verre.

En god rød er en død rød!

En rød kjerring er en død kjerring!

Ja!

De skal få lov å suge på bajonettene våre.

Hvis de spør pent om lov.

Ti stille! Vi er representanter for hans majestet kongen. Vi må opptre med verdighet.

Du har rett. Vi bare skyter dem ned.

Ha-ha-ha!

Idiot!

Selv takk!

Skål!

De synger gaudeamus, og så sover de igjen, som om de har hatt et anfall av plutselig og forvirret søvngjengeri, og nå vagger hodene deres, mens dvergene smir gullet. Men Kaj og Ib er våkne, og de snakker om krigen i Europa som har vart i tre år, men som har gått utenom Danmark.

Sånt et feigt forræderi det var, sier Ib, å unnslå seg for å delta. Og Kaj er enig med ham. Det er dette de kommer fra.

Ofte tenker jeg på alt det man leser om, sier han, om hungersnøden og elendigheten der nede, hvor ille det er i virkeligheten, bak det som står i avisene. Det er ikke til å holde ut, å ikke vite det, å ikke kjenne sannheten, å ikke være en del av det.

Nøytralitet er en ting som fanden selv har funnet på, sier Ib. Sånn er det. Det er det største forræderiet av alle. Heller kjempe på feil side.

Ofte tenker jeg på stormen av ild og blod, sier Kaj, de svidde slettene man leser om i Belgia og Frankrike, der det eneste som er igjen er sannheten.

Sannheten? sier Ib og dveler ved ordet. Det har du ikke lest i avisen. Nei, jeg skjønner godt hva du mener. Si noe mer.

Du vet jo hva far pleier å si: Det er alltid et nytt Dybbøl underveis. Og det kan hende at maskinene holder på å overta krigføringen, kampvognene, flyene, maskingeværene og det nye tunge artilleriet der en enkelt fotsoldat kan legge ned en hel bataljon. Men krig blir fortsatt også utkjempet med blod. Blod er nødvendig, gutter, som far sier, det er det innskuddet man må betale for å få lov å delta, for å vise man mener alvor. Blod kan en ikke komme utenom. Slik har det vært siden Josvas dager. Kaj gjør stemmen alvorsfull og drevende, og Ib ler. Og bajonetter, gutter, bajonetter er fortsatt nødvendige, for når kanonene har talt, kommer nærkampen, en er nødt til å konfrontere fienden, mann mot mann, bite seg fast i kjøttet på ham, rive og flå, ta ikke feil av det, gutter! og Kaj hermer etter stemmen og geberdene til faren, han prøver å stå opp for å gi parodien mer fylde, men støter hodet mot hylla med koffertene. Han setter seg igjen, gjør stemmen enda dypere. Det er hva krig i virkeligheten handler om. Gutter reiser ut, menn vender hjem.

Eller beina deres, sier Ib. Som om det gamle nautet vet hva han snakker om, han som er født året etter Dybbøl og har levd i en av de fredeligste periodene i danmarkshistorien. Hele livet hans har det vært fred. Og han babler om blod.

Det var så rart med far, sier Kaj og legger merke til at han snakker om ham i fortid. Han hørtes ut som han ivret for å få oss i krigen. Men da vi kom og fortalte at vi hadde meldt oss, var han neimen ikke høy i hatten.

Han er redd, sier Ib.

Og du? sier Kaj. Er du redd?

Ofte tenker jeg på hva den kommer til å gjøre med oss, krigen. Hva jeg kommer til å miste, hva jeg får igjen. Jeg har ingen anelse. Men jeg vet at jeg lengter etter det.

Kaj tenker på graven til moren, i Aarhus der han og Ib vokste opp: Mye trøst har den ikke gitt dem, bare enda mer smerte, og her er en tråd bakover som ikke er slitt over ennå. Tristheten som senket seg over barndomshjemmet i de siste årene, kostskolen der de bodde, der faren var rektor. Sjelen hadde flydd sin vei, sjelen til moren og dermed til stedet. Det var bare blitt et sted. Et sted uten godnatthistorier. De byttet det med København, han og Ib, seinere faren. De hadde hverandre fortsatt, men på en ny måte. Den naturlige inderligheten var vekk. Han tenker på faren som står bøyd over graven, trøtt og lutende, ennå ikke femti år, han retter på et par stauder, river opp ugress, åndsfraværende og sint, han retter seg opp og stirrer ned på graven, han vet at han gjerne vil ned til henne, graves ned i jorden med en salme og et par bibelsitater. Han kan nesten ikke vente. Han vil se hva som er der nede, sier Kaj.

Hæ!

Å, jeg tenkte bare på far. Hvor lenge tror du han har igjen?

Ikke vet jeg, sier Ib.

Husker du da mor døde?

Naturligvis.

Jeg ser det for meg ennå, hvordan døren ble åpnet på gløtt til rommet vårt, lyset som falt inn som en vifte, og først da gikk det opp for meg at vi hadde sittet i en evighet i mørket, mens sola gikk ned utenfor, og det ble kveld, og hele tiden hadde vi visst det, instinktivt, at vi hadde å bli på rommet og ikke måtte løpe rundt i huset. Jeg ser ham, far, høy og solid der i døren, og stemmen hans som var myk og mild og skalv litt da han sa:

Nå kan dere gjerne komme og se mor, gutter, sier Ib. Og du sa: Mor! Hva er det med mor? Ib hermer etter den pipende stemmen til barnet Kaj.

Ja, jeg skjønte ikke noe av det, sier Kaj og smiler for seg selv. Og du sa: Du har ikke skjønt det ennå, din vesle dritt, og så flirte du ondskapsfullt.

Og far som sa så høytidelig: Mor er salig, gutter. Men du holdt bare på: Er mor syk?

Du får meg til å høres ut som et pattebarn.

Nei. Jeg husker at jeg ville beskytte deg. Hvis jeg var litt hard mot deg, tenkte jeg, ville du gjøre deg hard, og så ville det bli lettere for deg. Jeg var jo storebroren din, er storebroren din.

Med så mye som ti minutter!

Nemlig, hele ti minutter.

Jeg husker at du kom bort og la hånden på skulderen min.

Og du slo hånden min vekk og så rasende på meg. Ib ler ved tanken. Og du sa bare. Hæ? Eller noe i den dur.

Ja, det husker jeg. Og kanskje hjalp det litt at jeg var sint på deg. Og så trakk skyggen til far seg tilbake, og stemmen til tante Dagmar hørtes inne fra den andre stuen et sted, du vet, den rustne ceruttstemmen hennes, men vennlig også: Hun er gått bort.

Og så sa du: Hun er dau, lillebror, bitt i graset, krepert, himla, tatt trikken, verstanden? Vi hadde jo tysk på skolen. Vi brukte tyske gloser hele tiden.

Ja, jeg visste jo at hun skulle dø, sier Ib. Det hadde jeg vært klar over lenge. Legen som kom hver dag og kikket medfølende på oss, mor som kalte oss inn til sengen og pratet med oss med sånn en vennlighet, faen for en pinsel det var. Jo, jeg visste det. Men du slo bare til hånden min og sa: Nei, pokker om hun er. Du vet ikke noe som helst, dumme, dumme, Ib!

Jeg tror ikke det var det jeg sa. Men jeg husker at far begynte å si noe igjen fra den andre stuen, finstuen som vi nesten aldri oppholdt oss i, der det alltid lå laken over møblene for å beskytte dem mot støv. Jeg hører stemmen hans ennå, kroppsløs og hul, akkurat som stemmen til Wotan i Ringen, eller kanskje heller som gamle Hamlet på Aarhus teater, han sa, og si hvis jeg husker feil: Vi skal alle dø, gutter. Ynk ikke de døde.

Det var hva mannen sa, sier Ib. Og så sa han: Kom og kyss mor på kinnet, og så gjorde du det.

Nei, det var du som gjorde det.

Ikke tale om. Det var du.

Noen ganger er jeg i tvil, sier Kaj. Med hensyn til hvem som gjorde hva. Er ikke du?

Ansiktet til Ib i glassruten. Noen ganger ser han ansiktet til broren og tror det er hans eget ansikt.

Jeg vet bare at jeg ikke kysser døde mennesker, sier Ib. Derfor vet jeg at det var du som gjorde det.

Byen med det strømmende vannet

Og en dør åpnes på klem, søvnens dør, og han går inn, og døren slår igjen bak ham, og som de siste meterne av en celluloidstrimmel virvler alt sammen forbi, Regensen, morens dødsleie, cancan-bein som sparker ut i luften, gatelykter, faren som suges inn i fortiden på brygga, mens han selv, side om side med storebroren, suges inn i framtiden, og så er han ute av drømmen igjen, i Stockholm. Den svenske hovedstaden er ganske annerledes enn han har forestilt seg, og helt annerledes enn København, som fra denne dagen aldri kommer til å være annet enn en provinsby. Borre-Larsen kjenner byen fra tidligere besøk, han gir dem en omvisning, og de strekker nakken foran de høye fasadene, så godt som alltid minst én etasje høyere enn de skitne og røyksvertede leiegårdene i København, tårnene med løkkupler, paléene, de brede promenadene, vidstrakte torg og plasser og det eldgamle kvarteret i Gamla Stan med smale gater og snuskete gjestgiverier hvor man får tilbudt en illusjon om at man kan høre ekkoet av lutten til Bellman, og der rennesteinen flyter over av noe som likner råtten kålsuppe med potetskrell som tjorede smågriser og løsbikkjer mesker seg med. De går opp til slottet, løftet opp på en bakke over Gamla Stan, mettet gult av den bleke vintersola som har byen i kikkertsiktet et par timer midt på dagen, og de står ved brystvernet og ser ut over havnen og båtene og de høye fasadene på den andre siden. Kaj føler seg overveldet, han føler det som han er et annet sted, i Astrakhan, Smyrna, Samarkand, helten i en av morens godnatthistorier.

Stockholm er en by full av vann, den er fylt til randen av elver, sluser, kanaler og havnen med alle båtene som legger bi og legger fra, prammene som skal inn til Mälaren, fergene som seiler i pendelfart til øyene i skjærgården, de pisker opp vann med skovlhjulene, manøvrerer forbi hverandre, krenger og slingrer til de finner kursen, skipsfløyter skingrer, menn sitter på brygga og spiller trekkspill med fingervanter på hendene, kvinner vifter med lommetørklær og stikker hendene tilbake i muffedisene. Dagen er noen timer med skjærende flatt lys og en lang skumring der lyktemenn går rundt og tenner på gatelysene. De står på broene og ser ned på det svarte, strømmende vannet som har et kantebånd av is, kaster isklumper ned i vannet, ser dem virvle rundt og gå i oppløsning, drive med strømmen og forsvinne. De har aldri sett så mye strømmende vann på ett sted.

Snø under støvlene, snø i ansiktet, snø på klærne. Hesteslede, hestehover, bjeller, knirkende meier. Ved Slussen en druknet kvinne som svøpes i et laken og lempes på en kjerre, det harde smellet da den stivklakede kroppen treffer plankene. En selvmorderske, er det en som sier. Så vakre hestene er, sier Ib, de lange, skinnende, blonde manene som bølger som svensk pikehår når de traver av gårde. De går i Gröna Lund, forlystelsesparken, og går inn på en restaurant og bestiller köttbullar med stappe og tyttebærsyltetøy, de drikker vin og øl og blir så fulle at en gretten servitør med ankere og havfruer tatovert på armmusklene ber dem forsvinne. Pariserhjul, trekkspillmusikk, ølkneiper, en eneste stor karusell, ubehagelige gufs fra mennesker, dunster av opprapet sprit, horer med skranglende gebiss og håndvesker med murstein til bruk som slagvåpen mot dårlige kunder. Kaj og Ib kaster seg ut i det, de svømmer gjennom natten, de staker seg gjennom sjøer av alkohol og ramler i pøler av spy, de er bellmanske helveteshunder på vei i krig, og det eneste Kaj husker etterpå, og Ib også da han spør ham på toget nordover, er noen sure ukvemsord som en horemunn vrenger av seg, på svensk, og så følelsen av å bli overmannet og herjet med, av å rulle rundt i et basketak, skrikende. Hvem var det jeg sloss med? sier Kaj. Jammen, det var jo meg, din idiot, sier Ib. Hvorfor sloss vi? Det var jo du som begynte, jeg har ingen anelse. Og så følelsen av å rive seg løs, slå rundt seg med flasken han hadde i hånden, og av å løpe, nå igjen side om side med Ib, av å gapskratte i de smale smugene, og så var de andre sammen med dem, alle syv i en bred, sprintende front av tunge, splitter nye støvler, og de sprang hoiende og leende bort til stasjonen der en sersjant noterte navnene deres på en plate, og la seg til å sove i soveposene, og Ib ga ham en klem og sa, er alt greit med deg, lillebror? og han sa, jeg er ikke lillebroren din.

På toget, etter at de hadde sovet noen timer, gjør de opp status over kvestelser og kontanter, de gransker lommebøkene og ser at en hel del mangler. De vet ikke hva de har brukt pengene på, om de er blitt bestjålet eller rent faktisk har brukt dem, for eksempel på prostituerte, eller både og, kanskje, og ingen av dem har lyst til å vite det. Og fra nå av er det i alle fall slutt med å kjøpe noe, sier Ib. Så det kan vel være det samme.

Kjære Far

Seinäjoki, den 18de mars, 1918

Kjære Far,

når du leser dette brevet, er vi langt inne i Finlands uendelige skoger. Vi kom hit tidlig i morges med toget nordfra, en nesten endeløs reise gjennom bølgende vinterlandskap hvor jeg fordrev tiden med å lese (Tacitus), men for det meste med å kikke ut av vinduet. Man har ikke opplevd vinter før man har vært i Finland, eller skogen for den saks skyld. Jeg, og Ib også, er blitt tildelt grad av korporal, og jeg har nå i tillegg fått utlevert mauseren min og det hvite armbindet som viser at jeg kjemper for Rettferd og Frihet, mot den røde bolsjevismen, alle humanisters naturlige fiende, og side om side med general Mannerheim, vår alles helt og store idol. Ta ikke feil av navnet; han er finsk, dog av gammel tysk ætt og svensk adel. Med andre ord den fullkomne eksponent for Finlands aktuelle dilemma og på samme tid dens løsning, er jeg viss på. I morgen skal vi befordres videre til fronten, som for hver dag som går viker mot sør. De røde har forskanset seg i Tammerfors (finsk: Tampere), men snart løper vi dem over ende!

Elskede Far. Du og Mor har gitt oss gutter alt: Respekten for de nasjonale, kulturelle og humanistisk-kristne verdier. Jeg, vi, er dere evig takknemlige for dette. Så bli ikke forundret når vi velger å kjempe for disse verdiene, kanskje til og med å ofre livet for dem. Tenk på ånden fra Dybbøl. Den har du så titt og ofte minnet oss om. Nå får du det igjen fra oss! Dybbøl var ikke et nederlag, det vet vi i dag, det gjorde oss på mange måter sterkere og viste oss hvem vi er. Ånden fra Dybbøl er over alle oss syv danske frivillige her i Finland. Hvis vi formår å hjelpe Mannerheims hvite tropper med å vinne over de røde, kan vi unngå et nytt Dybbøl i langt større format. Du vet, Kierkegaard skriver om valget, angsten som ligger i valget, og fallet ned i pinaktig likegyldighet man står overfor, hvis man ikke velger. Valget står i dag mellom rødt og hvitt. Jeg velger hvitt, og jeg er til enhver tid rede til å kjempe for det.

Kjære, lille Far, vær gjerne lite grann redd, men vær nå ikke altfor redd. Jeg selv er helt rolig. Jeg har mange ganger vært reddere før en tentamen på det teologiske fakultet, eller på den reddsomme katedralskolen, enn jeg er i dag. Verden er delt, spjæret på langs av verdenskrigen, i den hvite siden og den røde. Dette dreier seg om mer og annet enn det som skjer her oppe i det fjerne Finland (fjernt for deg, ikke for meg og Ib); det dreier seg om hele verdens framtid. En gang vil du, håper jeg, føle stolthet over at sønnene dine tok et så viktig valg da det gjaldt. Og general Mannerheim vet hva han gjør, så ikke vær redd! Om en uke løper vi Tammerfors over ende og gir oss ut på marsjen mot Helsingfors (Helsinki)!

På reisen hit har jeg tenkt mye på Mor. Jeg pleide alltid å samle en bukett av vårens første snøklokker til henne da jeg var guttunge. Vil du være så snill, lille Far, å legge en bukett på graven hennes, fra hennes sønn, neste gang du avlegger den et besøk? Imens er og forblir jeg

Din hengivne sønn

Kaj Gottlieb

Korporal ved Vasa Regiment, 1. Grenadiérbataljon

P.S. Ib sier han skriver senere. Han ber meg hilse og si han har det bra.

Treningsleir

Reisen hit, helt opp til grensen i Lappland og sørover igjen, tok tre dager. De to brødrene befinner seg midt inne i et hav av skog, i en by som heter Seinäjoki, en midlertidig forlegning. Togvogner pepret med prosjektiler fra fiendens maskingevær og sprenggranater kommer fra fronten og sleper seg pesende inn på stasjonen, så stanser de med hule stønn, og trøtte menn stiger ut og går tause bort til samlestasjonen for å ete og sove. Kråkene samler seg i den grå luften over byen, en kolossal flokk som pakker seg sammen på himmelen, de lager så mye bråk at en nesten kan gå fra vettet, og de flyr i roterende bevegelser, tett sammen i frostværet, nesten som en stærflokk, som en stor mørk hånd som gnir mørket utover himmelen. Dødsens trøtte hester, løst fra vognstenger og seletøy, står tjoret overalt, ved hushjørner, gjerdestolper, trær, sykkelstativer. Døde hester, stanken fra seletøyet når det blir spent av kadaverne, og fra innvollene som renner dampende ut når messeguttene sløyer dem med et langt snitt og drar ut tarmene, og hele organblokken følger etter med en våt lyd, hestehår i munnen når man eter hestekoteletter, hesteragu, hestebiffer. Poteter, hvis man er heldig, og dessuten en grov rugmelsgrøt med smørklatter som ligger og smelter til pytter med fett, men ikke sukker, hverken til grøten eller teen, bare sakkarin som har en flat, kjemisk smak. Og hestekjøtt.

Aldri mer hestekjøtt! sier Ib. Heller bli kannibal.

Dette er en krig som utkjempes med tog. Staben bor i togvogner. General Mannerheim lar seg transportere til fronten, hvor enn den befinner seg, i togvognen sin, og den kommer tilbake full av kulehull og shrapnelsplinter som ligner sumerisk kileskrift sprøytet utover de pansrede sidene.

En dag ropes det alarm, og brødrene løper av gårde for å se hva som skjer. Et uvarslet spøkelsestog kommer tøffende fra sør, tilsynelatende ubemannet, men i altfor høy fart. Stasjonen evakueres, menn løper rundt i panikk for å samle sammen tingene sine, men Kaj og Ib klarer ikke løsrive seg, de står halvnakne nede ved elvebredden, hvor de holdt på med å vaske klær, og ser toget komme med et nesten komisk hastverk og med en fane av svart røyk etter seg. I svingen rett før broen fortsetter toget rett fram, pløyer seg hostende gjennom kjerr og småskog, kantrer og legger seg fredsommelig på siden. Svarte røykdotter stiger opp i noen minutter og kjelen peser hvit damp, så kommer brannkorpset med slukningsutstyr på en dressin, og etter en halv time er den siste røykdotten drevet vekk.

Kaj og Ib melder seg sammen med noen andre menn som frivillige til å tømme toget for sprengstoffene det er fullastet med, store knipper med dynamitt med russiske bokstaver og et virvar av ledninger. De klipper løs på måfå, selv om man har advart dem om doble fenghetter og tidsinnstilte sprengladninger. De kjenner suset av dødsangst for første gang, de sender hverandre et blikk, og Kaj kan ikke lodde blikket til Ib, om det er den gamle beskyttertrangen som ligger i det, eller noe utfordrende, en invitasjon til kappestrid. Men ingenting skjer. De bærer dynamitten bort til sprengstoffdepotet inne i skogen, en god fangst.

En feig form for krigføring, sier Ib full av forakt. Det viser jo hva det er for noen bondeknøler vi har med å gjøre.

Men godt utrustet, det er de, sier Borre-Larsen. Den anerkjennelsen skal de ha.

Ja, når man har en rik onkel der borte i øst, så, sier Jessen.

Satan som det ville ha dundret, hvis det hadde gått av, sier Juhl-Jensen.

Ja, synd og skam, sier Ib, og de flirer nervøst.

Kaj og Ib går i skogen for å bli kjent med mauserne sine, og for at mauserne skal bli kjent med dem.

Jeg tror dette er begynnelsen på et langt vennskap, sier Ib.

Kaj er en dyktig skarpskytter, både stående og liggende og sittende på huk. Han har en gullmedalje fra skytterforeningen. Også Borre-Larsen har et par medaljer. De går ofte sammen inn i skogen for å skyte på blink, og hver gang er det Kaj som er den som skyter jevnest, og etter ham Borre-Larsen.

Ja, ja, sier Ib, men når dere står overfor en bolsjevik, er det en helt annen ting. Det er ikke noe man kan trene til.

Ib skyter mer ujevnt og nervøst, enten skyter han i hytt og vær, eller skuddene hans sitter i en tett formasjon rundt midten. Han lar seg lett distrahere og blir irritert og amper, gir børsa skylden, ammunisjonen, kulda. Borre-Larsen gir ham noen råd og anvisninger med mild ironi, men Ib blir sint og sier: Du skal faen meg ikke komme og tro du er en fandens løytnant, hr. korporal.

Ta det med ro, mann, sier Borre-Larsen.

De kaster håndgranater, lange og stavformede som fakler, slenger dem over en betongvegg, krøker seg sammen, teller sekundene. Granatene er ganske upålitelige, brenntiden er uforutsigelig, og rundt en tredjedel klikker. Stillheten når man har kastet en granat, sekundene som tikker av gårde til man kan være sikker på at den ikke eksploderer, er pinefulle. Ib gjør et nummer av å stå med granaten i hånden mens han teller høyt, og skremmer kameratene så de skriker, kast den! kast den for satan i helvete! men han teller videre, flirende, og slenger den endelig nonsjalant over veggen i siste øyeblikk.

Nerver, gutter, nerver.

Men Kaj ser at han skjelver på hendene da han tenner en sigarett.

Det er en del trafikk i byen. Hestesleder avgår lastet med soldater med hvite armbind, hestesleder kommer tilbake med soldater med røde armbind. Øyne som glor rett fram. Hva er det for et sted de har vært? tenker Kaj. Hva er det de har sett? Han lengter etter å finne ut av det, og han frykter det.

Han sniker seg vekk fra Ib, som er uvillig til å slippe ham av syne, og går i skogen alene med rifla. Det er ikke forbud mot å jakte, tvert imot oppfordres soldatene til å dyktiggjøre seg på alle måter, også gjennom å jakte levende vilt. Han ser en rev, men den unndrar seg hans forsøk på å få den på kornet med den uforutsigelige vimsingen fram og tilbake mellom trærne. Så får han øye på noen harer, og han tar seg god tid med å sikte på den ene. Haren befinner seg omlag to hundre meter borte, men er nesten helt rolig og snur seg med siden til skuddretningen. Han ser den sitrende nesen og de virrende ørene, han tillater seg til og med et øyeblikks medfølelse med dyret. Skuddet får skjeftet til å slå bakover samtidig som en tilsvarende kraft skyter fram, og han vet at en perfekt balanse er etablert mellom ham og haren, med prosjektilbanen som en fin tråd som binder dem sammen, og han vet at han har truffet allerede før han løfter kinnet fra skjeftet og ser ned langs løpet der haren slår en baklengs volte og blir liggende og skjelve.

Vennene jubler da han kommer tilbake med haren. Jessen flår skinnet av den og tilbereder et måltid med harekjøtt, kålrot og løk og smør i en stor gryte som de låner på kjøkkenet. Ib furter. Kaj klapper ham på skulderen og sier: Opp med humøret, brodern, neste gang blir du med. Og Ib ser opp på ham med et granskende blikk, og så sier han, jeg blir nødt til å gjenta at det ikke er det samme som å skyte bolsjeviker.

Om kvelden samler kråkene seg igjen, som en hånd som gnir kveldsmørket over himmelen. Skulderen til Kaj gjør vondt, og Ib er sur.

Hva er det på bunnen av den sleden? sier Ib. La oss gå og se etter.

De vet utmerket godt hva det er. De kan se det på måten mennene kikker ned i den, først nysgjerrig og på hvordan de rygger vekk og snur seg bort, på de sure, brydde fjesene.

Folk bryr seg ikke om å se, sier Ib. De er nysgjerrige, men likevel vil de ikke se. Men jeg er lege. Jeg er en av dem som vil se alt, og ikke snur seg bort.

Det er ikke fordi det er noe særlig å se på. Gutten ligger på tvers i en unaturlig stilling i bunnen av sleden, halvveis brettet sammen, med hodet slått bakover. Han har stukket hånden ned under buksesmekken og klemt beina sammen rundt hånden. Gylfen og lårene er vætet med gammelt blod. Munnen er lett fortrukket i rigor mortis, men bortsett fra det er ansiktet uttrykksløst. Huden er skitten, på den tilfeldige og rotete måten som ting man flytter på etter forgodtbefinnende, blir skitne.

Hva så du i det ansiktet? spør Kaj broren.

Ingenting. Det er ikke noe der.

Jeg så heller ikke noe. Det var det jeg så, mener jeg.

Hva mener du?

Jeg så ikke noe. Det er jo det døden er. En kan ikke se døden. Hvis man så den, måtte man være der den er.

Det var ikke engang ingenting i det fjeset, sier Ib. Ikke engang tomhet.

Så hvorfor fortsetter vi å snakke om det? sier Kaj.

Kom, la oss gå i skogen og skyte litt, sier Ib.

De går inn i skogen sammen, og de skyter på blink etter tomme fyrstikkesker som de fyller opp med småstein. Mauseren er en vektstang, og i den ene enden er han, Kaj, en mann full av hestekjøtt og rugmelsgrøt, i den andre enden fyrstikkesken med bildet av en gutt som løper med en fakkel, og når han bøyer pekefingeren rundt avtrekkerbøylen, føler han en fullkommen ro og balanse.

Ib sier: Skal du skyte en mann, blir du nødt til å ønske at han skal dø først.

Ikke forstyrr meg, hr. besserwisser. Hvis man begynner å tenke, bommer man.

Kaj gjør seg selv hvit og stille innvendig, han setter vektstangen i balanse, så bøyer han fingeren, og hjernen hans er så langt borte at han nesten ikke engang hører smellet, kjenner bare skjeftet som slår mot skulderen.

Den fyrstikkesken er død! sier Ib. Vi rapporter det, så det kommer med i kveldens kommuniké.

Patrulje

Ja, vi kan jo ikke tillate oss å samle all inkompetansen på ett sted, sier offiseren med et ironisk smil og fordeler de syv danskene på fem grupper. De tar avskjed med hverandre og forsvinner i hver sin retning. På gjensyn i Helsingfors! Kaj er plassert i en gruppe sammen med Ib og Borre-Larsen, den eneste gruppen det er mer enn én danske i, dessuten noen finske skiløpere, speidere, kledd i hvit lerretsduk. Det har vært litt diskusjon om de to brødrene skulle plasseres i samme gruppe. Kaj ville ha foretrukket at de skilte lag. Hvis noe skulle skje, sier han. Men Ib insisterer på at de er sammen, han henvender seg til offiseren uten at Kaj vet om det, og neste morgen sitter de i den samme sleden, sammen med Borre-Larsen.

Hesten dilter av gårde bortover skogsveien, meiene knirker. De hører motorstøy og ser seg forvirret rundt. Borre-Larsen peker opp. Et monoplan stryker av sted over trærne. De følger det med øynene, det vokser og får kropp, seiler forbi noen hundre meter borte med en beroligende murring, og Kaj skygger for sola med hånden, og så er han plutselig over Aarhus bukt, ved friluftsbadet, og han ser ned på den blå firkanten og Ib som står og roper opp til ham, hopp da, Kaj, hvis du tør, din pyse, hopp! og han kjenner hvordan tærne krøker seg rundt kanten av stupebrettet, hvordan han er løsrevet fra alt i denne verden, og han lener seg framover og strekker seg ut i sin fulle lengde og gir seg hen til det loddrette fallet og tapet av kontroll, og da han får hodet opp av vannet, ser han Ib på vei opp i tårnet, i spenstige skritt, tre trinn av gangen, og da han dukker opp ute på kanten, drar Kaj seg opp av vannet og løper bort og klatrer opp i tårnet, og han hører hvordan de jubler der nede da Ib stuper, og så entrer han plattformen og nesten løper ut på brettet, og han ser Ib der nede, på vei inn til kanten med hissige svømmetak, og da han treffer vannet, vrir han seg rundt, sparker ifra mot bunnen og er oppe igjen, og denne gangen er de på vei opp i tårnet samtidig, Ib bare et par etasjer over ham, og Kaj ler og roper andpusten opp til broren som jogger ut over plattformen, du er for treig, gutten min!

Taube, sier kusken og ser opp på monoplanet.

Rekognoseringsfly? spør Ib.

Tysk, sier en av de finske speiderne. En av våre.

Hesten løper av gårde i tungt trav gjennom snøen, den drar etter seg lange, søtlige bølger av hestesvette. Kusken snur seg hele tiden og skravler uforståelig, og finnene svarer og flirer. Kaj ville gjerne ha snakket med ham, om hvordan det er å være denne personen som frakter unge menn til fronten, og frakter dem tilbake døde eller sårede eller hva som nå har skjedd med dem. Det må være rart å se dette, tenker han, denne forvandlingen, uten selv å forvandles. Det må gi ham en eller annen form for visdom.

Og da monoplanet kommer strykende tilbake, gir det tydeligvis et signal, for finnene hopper av sleden og gir tegn til at de skal skynde seg å følge med, og kusken skriker til hesten og bråsnur, og så er de inne i skogen, og de hører motorisert tren som graver seg gjennom snøen bak dem.

Han har Ib ved siden av seg, de har spent på seg skiene, og de løper med kuleregnet, svisj, svusj, i slalåm mellom trærne på de nysmurte skiene. Kuler som slår barken av treleggene, shrapnels som flakser som klossete fugler i trekronene. Trærne bunnfryser i den harde kulda, og de er stadig stivklakede, later det til, for det minste treff får dem til å splintres i byger av krystallisert treflis som regner ned rundt dem. Kaj krøker seg sammen, han ser ikke Ib lenger, han er alene, og lia faller ned mot en dal foran ham, og han lar skiene få fart. Kuler passerer forbi hodet med stigende og fallende hvining. Han er lykkelig, han hører at Ib ler høyt bak ham, han har en følelse av å være til stede, å se alt, vite alt, han har ikke tid til å bli redd. Hvis kulen blir taus før den har fullført sin bue av stigning og fall, vet man at den har truffet et eller annet. Men trærne tar av for kulene, og han treffes ikke, han kan ikke rammes, det er fysisk umulig, han er lykkelig, han har full kontroll, og han ler høyere og høyere. Snøen spruter fra skiene hver gang han svinger, han behersker skiene til fullkommenhet, og bak ham, hvor han nettopp har svingt, slår kuler inn i en trelegg, flere trær kommer mot ham, kulene kommer bakfra, det går fortere, og han er fortsatt uskadd og hel og uberørt og føler en nesten uutholdelig pine av å ikke bli truffet. Svisj, svusj. Kulesprøyten hoster og harker fra fiendens stilling bak ham. Men maskingeværene er tunge og bundet til veiene, og de kommer seg fort utenfor skuddhold. De er fem mann som løper fra kulene, svingende som pendler mellom trærne, ryggene deres sprinklet med treflis og barnåler og pulveriserte tretopper, og Kaj gjør seg myk og sviktende i knærne, slik de har lært ham, han visste ikke at han kunne beherske denne skisporten, men det later det til at han kan, og så blir det stille bak dem, og Ib er oppe på siden av ham, og de kommer ned på sletta og løper videre i total stillhet, og etter en stund sier Ib, hvordan går det med deg, hva i helvete er det du ler av?

De ferdes i skogen, i stadig snevrere sirkler rundt Tammerfors, den besatte byen. De går på latrinen, de eter rugmelsgrøt, de døyer med kulde, videre, videre. De omringer, de avskjærer, de uskadeliggjør, ødelegger, metodisk og rolig og besindig som bygningsarbeidere, men Ib sier at han mest av alt føler at de omringer og uskadeliggjør seg selv. De skjønner ikke vitsen med det de gjør, og etter en uke er de gørrlei av skogen. Gruppen rusler av gårde i sledetråkk som like gjerne kunne være deres egne sledetråkk, og Ib sier mørkt, jeg vil ikke bli det minste overrasket hvis vi innhenter vårt eget tren. De kommer forbi hauger med patroner, kasserte patronbelter, rasert tren, utgåtte støvler og klesplagg, et feltkjøkken som har tatt en fulltreffer, tomme hermetikkbokser med russiske bokstaver, bulkete kasseroller, en kvalm lukt av grisefett og latrine og smøreoljen som det sies at russerne eter. De finner en kasse med tannkrempulver tilsatt myntesmak og jafser det i seg som godteri, suger smaken av sukker ut av pulveret for å stilne hungeren etter søtsaker, for å dempe ubehaget fra de våte sokkene og de ømme føttene. Tannkrempulveret gir hele gruppen diaré, og de er tvunget til å slå leir og holde seg i ro en hel dag.

Men de nærmer seg. De sirkler inn Tammerfors. Meldinger kommer der inne fra. De røde holder fortsatt stand.

De vet ikke hva som venter dem, sier Ib. Nå har vi fått et nytt våpen i hende. Vi legger oss bare ned på alle fire og driter byen i senk!

Kanonskrall og sirener, hvite lysglimt over trærne, himmelen blør magnesium. Kaj og Ib står og ser på det. Mondbeglänzte Zaubernacht, sier Kaj.

Hva er det? sier Ib.

Det er et dikt.

Med ujevne mellomrom slår bølger av rødt og oransje svømmende innover nattehimmelen fra nord og trekker seg tilbake igjen.

For en fest de har der inne, sier Borre-Larsen. Hva satan og perkele gjør vi her ute i skogen!

Nattpatruljer. En landsby står i flammer, intenst beskutt av et pansertog som har sneket seg fram mellom trærne, spøkelsesaktig, liksom løsrevet fra skinnegangen. Kaj ligger sammen med Ib i skogbrynet og ser munningsilden fra begge sider og de oppflammende glimtene fra eksplosjonene. Skytingen tar til i styrke, nå er toget under angrep, det har tydeligvis problemer, kanskje med kjelen etter hostingen og fnysene den gir fra seg å dømme, men sikkert også med mannskapet som skal holde koken i den, og som må befinne seg rett i skuddlinja. Så gir toget fra seg et sukk, det slipper ut noen svarte røykdotter og massevis med hvit damp, setter seg i bevegelse og rygger langsomt vekk fra rangérområdet ved stasjonen og forsvinner baklengs inn i skogen. Det ligger flere livløse kropper langs sporet.

Fremad!

Brødrene befinner seg helt i front i gruppen som skal prøve å avskjære toget fra å slippe vekk, og de når fram til det akkurat idet det kommer hostende forbi. Det løsnes skudd fra begge sider, et par håndgranater volterer gjennom luften og flyr på måfå og detonerer inne i skogen, så får Kaj øye på en kulesprøyte som svinger fram og tilbake på den ene waggonen, og han roper: maskingevær! og mennene stuper fram sekundet før salven stryker lavt forbi, men ikke lavt nok. Så forsvinner toget.

Mennene reiser seg opp, noen av dem banner. Satans rødegardister!

Så dere det? sier en av mennene.

Ja, vi så det.

Kjerringer. Det var kjerringer som skjøt på oss. Hva helvete innbiller de seg, de satans hurpene?

Videre, videre, diaré og forstoppelse, sult og kvalme, dødsangst og nordlys og de tause glimtene fra fjerne detonasjoner, et syltetøyglass funnet i en hensatt ryggsekk som han deler med Ib, de måker i seg den bløte og søte massen med fingrene. Satans, sier Ib, sakkarin igjen, dette kommer til å koste oss dyrt. Og snart kommer regnskapets time: magekramper, brekninger fulgt av stille stunder med snøfall og en snadde stappet med tysk Achmed-tobakk, et krus med te med kondensert melk som får magen til å roe seg, og noen som resiterer dikt av Runeberg, om dagen våte sokker, om natten sprengkulde helt ned til toogtredve minusgrader, en prikking som begynner i tærne og tar seg opp gjennom beina, bein som er numne og fremmede som treproteser, og selv om man har mest lyst til bare å sette seg ende ned og vente, fortsetter man allikevel å gå for å få litt liv i dem, gå seg fra forfrysningene og jage litt blod ned i beina, eller gå fra forstanden og inn i en annen og bedre tilstand, og om kvelden tar mennene av seg støvlene og undersøker tærne, og en gang iblant skjer det at en av mennene stikker føttene helt bort til bålet fordi følesansen er svidd bort av kulda, og når mennene kjenner lukten av brent hud, roper de og forbanner denne dusten som ikke vet bedre, og en gang ser Kaj en lege som knipser av storetåen til en mann, helt svart av koldbrann, og tåen brekker av uten videre, og det blør nesten ikke fra bruddstedet, og mannen kjenner ingenting, sier han, og legen slenger tåen inn i bålet, og snøen faller i tunge, store filler, stille og langsomt, men når de lander, smelter de og synker ned gjennom lagene av klær og blir til en kulde som selv det største bålet ikke kan gjøre noe med.

Videre, videre, nå direkte mot Tammerfors i iskald nordavind, langs en hovedvei de hvite har vunnet kontrollen over. Døde og døende rødegardister, hauger med dem. De prikker til dem med bajonettene, og det skjer at en av dem glipper med øynene, langsomt og liksom uendelig søvnig, og så skvetter Kaj, og Ib setter i å le. Andre er mer overbevisende og ugjenkallelig døde, særlig hvis de har sovnet inn i mildvær: svulmende i valker i det stramme tøyet, som dårlig stappede pølser. De ser dem ligge strødd ut over snøen, tallrike som patronhylser, flere av dem et par døgn gamle eller mer, de er harde og uten fylde som treplanker, og like tingliggjorte, brettet sammen rundt en smerte som for lengst har tapt seg, eller i grandiose og tragiske positurer, skisser til pietá-er, Kristuser og røvere tatt ned fra korset, ødelagte og lemlestede lik, rester av lik hakket i stykker av larveføtter og smurt ut over snøen som pasta og maling. Mennene bytter støvler med likene, prøver, slenger vekk, prøver et nytt par, går et par skritt for å se om de passer, de tar klesplagg som de smykker seg med, etterlater sine egne utslitte filler, og når de går videre, har de døde fått litt av de levende, og de levende litt av de døde.

En mann truer dem med en bajonett, eller kanskje han bare prøver å overgi seg med en klønete hilsen, men en av mennene i gruppen til Kaj skyter ham gjentatte ganger i hodet på kloss hold med en pistol, og da de kommer bort til liket, ser de at ett av prosjektilene har truffet mannen i halsen, og at blodet som følge av den harde frosten ikke har sprøytet ut, men har krystallisert seg og ligger strødd ut over skaresnøen som hundrevis av små, ripsfargete perler.

Vi holder visst på å bli gamle, sier Ib. Vennene våre begynner å dø.

Først var det Sisu som hadde et sjakkspill i oppakningen, og som Kaj og Ib hadde spilt noen partier med. Han kom ved et uhell for nær en tysk tank, og larveføttene tok tak i ham og dro ham med seg rundt, så han kom mellom beltet og karosseriet. Der lå han fastklemt og ulte hjerteskjærende, og den eneste måten de kunne få ham ut på var med å gi ordre til tanken om å rygge. Det tok en time å få ham lirket ut, og det var den manøveren som langsomt men sikkert tok livet av ham, uten at de kunne gjøre noe med det.

Aleksi hadde de gått og pratet med. De to brødrene og finnen snakket omtrent like godt, eller dårlig, tysk, og Kaj supplerte med latin og hebraisk. Aleksi studerte teologi som han, og var ateist som han. De avtalte at de skulle møtes i København når krigen var over, kanskje reise ned gjennom Tyskland, alle tre, på motorsykkelen til Aleksi, en Indian med sidevogn som sto klosset opp i låven på familiebruket. Aleksi tråkket på en mine som slo en av kameratene hans i hjel momentant, men ikke ham selv. Han mistet bare det ene beinet, det som ikke tråkket på minen. Disse minene har en horisontal spredning, og det er ikke uvanlig at de som utløser dem overlever, kanskje til og med uten å såres mens alt rundt dem pulveriseres. Men såret i det amputerte beinet ble infisert, han ble overført til sykehuset i Vasa, og noen dager seinere så de navnet hans på tapslisten og hørte han var død av blodforgifting.

Og så var det Jönsson, en av de svenske frivillige, en vennlig og stillferdig fyr som var likt av alle, uten at det var noen som fikk et personlig forhold til ham. Det var som han hadde sitt eget rom han kunne gå inn i og stenge, og Kaj misunte ham denne egenskapen. Men en dag kom Jönsson til ham og betrodde seg med forsiktighet: I din egenskap av teolog, Gottlieb, og Kaj lyttet og sa: Hvorfor forteller du meg dette? Dette er ikke noe jeg har lyst til å høre på, det må du selv streve med. Ib hørte det også. Han satt helt stille uten å kommentere det. Har du noe å bemerke til dette her? spurte Kaj broren. Men Ib dro bare på skuldrene. Og Jönsson smilte bare og lot blikket vandre fra den ene til den andre, tilsynelatende forberedt på å ta et hvilket som helst råd til etterretning, og så reiste Kaj seg og gikk sin vei, og Ib reiste seg bak ham og fulgte etter.

Jeg orker dem ikke, sa Kaj. For min skyld kan de gjøre hva de vil, men holde oss normale unna sakene sine kan de vel, eller hva?

Ib lot blikket dvele litt på det stedet der Jönsson hadde sittet. Tjah, sa han. Det kan de vel.

Jönsson hengte seg rett etter dette møtet, i et tre borte ved latrinen. Det var ikke Kaj, og heller ikke Ib, som fant ham, men de så ham begge to, den fordreide munnen og den blå tungen da de hadde skåret ham ned. Og de så da en som het Rokka skrellet buksa av liket. Jeg vil bare se hvordan en sånn som han er utstyrt fra skaperens side, sa Rokka. Jönsson lå med buksa om knærne med kameratene i en ring rundt seg. Jaha, det var jo ikke store greiene vi gikk glipp av der, sa Rokka stille, og så slengte han et teppe over ham.

Til nå er det ikke en eneste i hele bataljonen som er blitt drept av direkte fiendtlig ild.

En skole eller et forsamlingshus i en eller annen liten grend. Reveljen er som et spark i ribbeina etterfulgt av en sviende ørefik og et spann med iskaldt vann. Så er han våken og tørner ut mens Ib snur seg og kniper sammen øynene. Kaj prøver å lære å våkne minuttet før reveljen blåses, slik som flere av mennene gjør, så han kan slippe sjokket som synger som en streng i ham lenge etter han har stått opp, men hver morgen er det det samme, han spretter opp, stadig sovende, skjelvende som en basstreng, og han våkner ikke før et sted mellom sovesalen og latrinen, tenner en røyk og finner seg selv sittende og snu og vri sigaretten mellom fingrene og puste på gloen, så den lyser opp og slukner, lyser opp og slukner. Han har dundrende hodepine, men så oppdager han at det ikke er hodepine, men artilleri som pumper rytmisk, like i nærheten, og i det fjerne også, krigens spørsmål og svar. Han summer seg og lytter igjen for å være sikker; jo, det er artilleri og ikke bare ekkoet av drømmene hans som også er fulle av artilleri og detonasjoner og barndommens roping og skriking og alle slåsskampene med Ib. Han hører noen som snakker, en telefon som ringer og ringer, forbannelser på flere språk, tysk, finsk, norsk, svensk, verdammt! perkele! faen i hælvete! jävla skitstövel! Og så skvetter han og våkner igjen og oppdager at han har sovnet på do, og at sigarettgloen brenner fingertuppene hans, og så skjærer enda en revelje seg gjennom morgenen, og nå husker han det: Det er i dag det skal skje, og han går inn og klapper Ib blidt på kinnet og sier, nå skjer det, brodern, du får nok se å komme deg ut av loppekassa.