May Lis Ruus

25

Nattmannens datter

I slottstårnet

May Lis Ruus

25

Nattmannens datter

I slottstårnet

PERSONGALLERI

Lucie Adelis Tønnisdatter, nattmannens datter

Nestor Natmand, nattmann og rakker

Christine, gift med Nestor

Bo, rakkerknekt

Marte, gift med Bo

Dragon Ditlef Bastiansen Lyche

Bastian Lyche og fru Alhel, dragonens foreldre

Fru Christence Broch-Wagner, dragonens hustru

Tilly/Otilie Martiniusdatter, foreldreløs jente på 10 år

Karen Malene, Lucies venninne

Gregers, Karen Malenes lille sønn

Herman Bryning, gift med Karen Malene

Politimester Arnoldus Berg

Gregorius Galle, forstander på Manufakturhuset

Antonette Galle, forstanderfrue

Sigri, tjenestepike hos dragonen

Beana, tidligere tjenestepike hos familien Broch-Wagner

Knud Lyders, Beanas venn

Lars Ottesen, tidligere barnelem ved Manufakturhuset

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK

De rodde langs den store bergnabben som gikk like i sjøen, og Lucie løftet hodet og prøvde å se hvor Mareminehollet kunne være. Hun hadde ikke sett igjen de to mennene som var etter dem den dagen. De hadde kommet fra Bastian Lyches sjøbod, det samme stedet som han hadde forsvunnet fra et par måneder senere. Kunne det ha en sammenheng? Var det de som hadde lykkes i sitt forsett og endelig tatt herr Lyche den eldre?

«Hva tenker du på?» spurte dragonen og fulgte blikket hennes.

«Husker du den dagen da du kom til byen, før vi reiste til Helsingør?»

«Ja, det var fødselsdagen din.» Han smilte ved minnet.

Hun nikket. «Mattismesse om våren. Den dagen var jeg her ute sammen med Karen Malene, og to menn kom fra din fars sjøbod. Da de skjønte at vi hadde sett dem, forfulgte de oss. Vi kom oss unna og gjemte oss i Mareminehollet.»

«Ja, jeg husker at du fortalte det på skipet. Det var svensken, Duved … secondmajorens secundant, samt en annen mann.»

«Senere den kvelden, etter at vi hadde feiret på Emmaus, kom de etter meg igjen. Din far reddet meg og tok meg til Leoparden. Til deg.»

Han smilte ømt. «Kanskje det var den dagen barnet vårt ble unnfanget.»

Lucie ble varm av det kjærlige ansiktsuttrykket hans. «Ja … kanskje det. Det som slår meg, er at jeg ikke så noe til svensken etter det.»

Ditlef lot årene hvile. «Min far avsluttet saken like etter.»

«Hvordan?» Hun husket at alt dette hadde vært hemmelig før, men kanskje det ikke var det nå lenger, dersom det var over.

«Han skaffet til veie beviser på at svensken hadde samlet opplysninger om våre styrker på Bergenhus, på oppdrag for svenskekongen. Duved ble sendt til København på et krigsskip kort tid etter. Jeg vet ikke hvilken straff han fikk, men trolig ble han krigsfange, eller så kan han ha fått dødsstraff.»

«Du er sikker på at han ikke er i bildet lenger?»

«Ja. Det er ikke mulig at han kan ha kommet seg unna. Min far eskorterte ham til København selv. En svensk spion har ikke blitt frigitt igjen, det er umulig. Den eneste måten han kan ha kommet seg fri, er dersom de to rikene har utvekslet krigsfanger.»

«Da er det likevel en mulighet for at svensken er fri?»

«Ja, jeg må medgi det. Min far var for øvrig overbevist om at Duved var en stråmann. Den virkelige kilden til opplysninger som allerede hadde lekket til svenskene, fant ikke min far.»

«Og så forsvant han.»

«Ja.» Dragonen ble tankefull igjen.

Han rodde langsomt forbi sjøbodene som sto på påler i sjøen. Lucie stirret fraværende på skjellene som hadde bitt seg fast i de tykke tømmerstokkene. Tett i tett oppover, som om noen hadde plassert dem der. For henne var det en gåte hvordan slike benløse skapninger kunne bevege seg, for de var ikke annet enn skall, så vidt hun visste. De måtte ha skjulte egenskaper som hun ikke så.

Slik det var med mennesker. De kunne skjule sine virkelige hensikter. De kunne fremstå som én ting, men være noe annet. Dragonens far hadde vært slik. Han lot som om han var syk, men i virkeligheten gikk han rundt i byen forkledd som en annen, for på den måten å skygge dem som var fiender av riket. Hva med Povel Broch-Wagner, hadde han hatt flere hemmeligheter? Lucie visste om minst én, nemlig hans utroskap som hadde ført til Karen Malenes tilblivelse. Hva mer skjulte den mektige, rike dannemannen mens han levde? Hva visste Povel Broch-Wagner om brønnen som var så skrekkelig at han måtte få sagt det før han møtte sin dom i himmelen?

Lucie møtte blikket til Ditlef. Det var vitende. Han hadde tenkt det samme som henne. Povel Broch-Wagner kunne ha stått bak alt sammen. Hvorfor ellers ville han på sitt dødsleie bekjenne sine synder overfor sin svigersønn?

«Jeg håper det ikke er slik du tror,» sa Lucie stille. «Jeg håper det ikke er …»

Ditlefs kjever strammet seg, og uttrykket ble bistert.

Han rodde mot en brygge og grep tak i pålen.

«Jeg er redd håpet er en spire som ligger på stengrunn.»

På stengrunn. Uten mulighet til å spire. Han venter å finne sin far i brønnen. Død.

PROLOG

Den dansk-norske koloniøyen Sankt Thomas i Vestindien, desember 1701

Luften var stinn av klam fuktighet, og usynlige mygg stakk den solbrune huden. Lukten av hans egen uvaskede kropp blandet seg med den søtlige lukten av rom fra den halvfulle kaggen som hvilte på det ene låret.

Lars Ottesen prøvde å stenge ute lyden av buldrende latter og skrålende stemmer som ropte i munnen på hverandre. I stedet lyttet han til gresshoppenes nattlige sang og de utrettelige bølgene som smalt mot sanden nedenfor. Han klarte det ikke lenge. Den rytmiske musikken som fløt ut gjennom de åpne lemmene i taphuset i etasjen under ham, forstyrret tankene.

Over den smale tarmen av en inngjerdet balkong som franske murere hadde bygget på dette huset, strøk en varm bris. Den brakte med seg eimen av illeluktende fiskeslo, inntørkede konkylier og skilpaddeskall i forråtnelse, og ikke minst stanken av menneskelig skarn. Bare utenfor byen kunne man kjenne de sterke duftene av blomster og planter som kunne få ham til å stanse, lukke øynene og trekke pusten dypt inn. I slike øyeblikk føltes det som om han hadde funnet paradis, og han ønsket aldri å reise herfra.

Lars hadde delt et enkelt rom sammen med dansken, som også hadde forlatt sitt hjem og alt han kjente, for å prøve lykken i den dansk-norske kolonien i Vestindien. Sammen hadde de karet seg over havet og sett hvordan skjørbuken tok livet av flere av mannskapet, og vanlig forkjølelse fikk mange av slavene til å bli så syke at de døde. Herr Nyhavn hadde sagt at selv om de sorte slavene var sterke, tålte de ikke alltid kontakten med de hvite.

Med et tungt sukk gned Lars seg over skjeggstubbene. Kameraten hadde heller ikke klart seg.

De to hadde hatt store planer. De skulle sørge for å få hvert sitt stykke land i nærheten av hverandre, og dele på utgiftene, arbeidet, redskapene og slavene. Det var bomullsdyrking Lars og Søren ville satse på, slik som de fleste nyankomne. De hadde fått velmente råd og anbefalinger fra erfarne menn. Mange mente at det var bedre å prøve seg på sukker, for bomullsdyrking egnet seg ikke på denne kuperte øyen med alle fjellsidene og åsene. Selv om sukker var ettertraktet og etterspurt, var det også mer krevende. To unge menn med lite annet enn drømmer og pågangsmot ville ikke ha noen mulighet til å komme i gang med selv den minste plantasje.

Snart hadde de innsett at de trengte mye mer penger enn de hadde hatt med seg. Så de hadde blitt værende i Amalienborg for å arbeide.

Noen by kunne det knapt kalles. Bortsett fra festningen og tollboden var det ikke stort annet enn de mange tvilsomme taphusene, handelsbodene og slavemarkedet. Nye hus spratt opp nesten over natten, for å huse de nyankomne som ville prøve lykken her, langt borte fra sine hjemland.

Innbyggerne i Amalienborg var en broket forsamling. Pirater og skjøger utgjorde en stor del av befolkningen i byen. Så lenge piratene ikke plyndret og kapret kongens skip, fikk de gjøre stort sett som de ville. De var viktige handelspartnere, med sine stjålne varer.

Skjøgene var et nødvendig onde, akkurat som hjemme. Få plantasjeeiere hadde koner, og de som var gift, hadde ikke tatt dem med seg. Mange kom til Vestindien for å starte opp, og overlot så arbeidet til en oppsynsmann. Det var store penger i kolonivarer, og mange ville være med på eventyret.

Det var et behagelig liv på øyen, om man bare overlevde reisen og unngikk å få en av de grimme sykdommene som tok livet av de fleste som bosatte seg her. Ryktene om alle farene hadde nådd hjemlandet og skremte folk fra å slå seg ned her. De tok ikke feil. Den dirrende heten når solen brant og vinden ikke forbarmet seg over landjorden, var i seg selv ulidelig, selv med hvite bomullsklær og bredbremmede stråhatter.

Følelsen av alltid å være klam og våt på huden var noe Lars hadde vent seg til. Også det skarpe lyset som stakk i øynene hadde føltes verre i begynnelsen. Nå tenkte han sjelden på de store forskjellene fra livet i Bergen. Han savnet ikke lenger det kjølige regnet eller lukten av høst, ei heller gleden over de første tegnene på vår.

Også minnene om gamle kjente hadde bleknet. Det hendte at han tenkte på dem. Even, Sivert, Lucie, Elisabetta. Selv den innesluttede jentungen Tilly som nesegrust beundret ham, sto for Lars i et lite blaff nå og da. Men de var langt borte på alle måter.

Lars lurte på om de tenkte på ham. Om de håpet at han skulle vende hjem en gang. Hadde de kjent sannheten, hadde de ledd. Tukthusgutten med svulmende drømmer og storslåtte vyer, han som skulle vrenge seg ut av fattigdommen og bli rik … han var ikke annet enn en løpegutt for de fornemme. Hans eneste fortrinn var at han selv var en av dem de kalte blancs. I dette mylderet av farger og nyanser var det ikke mange som man med sikkerhet kunne si var helt hvit. Her hvor ære var til salgs til høystbydende, var også den bleke hudfargen jevngodt med det som hjemme var et æresord.

Og det var dette som var grunnen til at herr Nyhavn hadde hjulpet de to unge mennene som kom til kolonien med samme skip som ham. Selv om de ikke hadde mye penger med seg og heller ikke mestret et håndverk, gikk han god for dem overfor eieren av taphuset, slik at de fikk leie rommet til en lav sum. Også guvernøren hadde gitt dem arbeid innenfor Fort Christians murer. Søren ble innlemmet i vaktstyrken, og Lars ble fangevokter. En del av oppgavene hans var å forberede avstraffelsene av ulydige slaver og plantasjeeiere som ikke betalte skattene de var pålagt. Men for det meste løp Lars med bud mellom festningen, utkikkstårnet Skydsborg oppe i åsen og skipene som lå til i Havensight, samt til taphusene der mennene oppholdt seg når de hadde fri.

«Plantasjeeier,» sa han halvhøyt, og lo bittert. Hvordan kunne han ha innbilt seg at han kunne klare det? Selv med pengene fra Nestor Natmand hadde han satt seg i gjeld.

Og nå var han alene. I dag, i den stekende heten, hadde Lars, noen av soldatene og en prest fulgt Søren til hans siste hvile på den lille dansk-norske kirkegården. Oppå den røde jordhaugen hadde de lagt pipen hans, en kagge rom og stråhatten. I morgen skulle Lars levere kameratens saker til guvernøren, som skulle sende dem med neste skip til Danmark, til Sørens familie.

«Pokker,» utbrøt han og la hodet bakover. Med et dunk traff han den harde murveggen.

I taket oppdaget han en liten firfirsle. Den sto så stille at den kunne ha vært naglet inn i treverket.

«Pokker ta deg, Søren! Hvorfor måtte du gå hen og krepere?»

Selv om de ikke hadde kjent hverandre lenge, hadde de to knyttet et sterkt vennskapsbånd, slik mange av lemmene på Manufakturhuset hadde gjort. Felles skjebne, felles trøst, felles mål. De var like. De kjente hverandres livshistorie. Lars hadde fortalt vennen alt. Vel, nesten alt. Han hadde fortalt om Lucie og at de to hadde tenkt å gifte seg, men ingenting om hvem som var hennes far eller at Lars hadde tatt imot penger av rakkeren.

Virkeligheten slo mot ham som opprørske bølger i det blå havet. Nå ville alt endre seg. Alene ville det ta årevis å bygge seg opp. Når Lars hadde gjort opp gjelden sin til taphuseieren, ville pungen bli så slunken at det ville være slutt på det livet han hadde levd til nå.

Uansett, fortsatte han å drikke, spille og hore, ville han ende opp som en avdanket drukkenbolt, slik det allerede fantes mange av her på øyene. De fleste var pirater som hadde mistet en fot, en arm eller et øye og ikke lenger kunne være til nytte. De levde alene i sine ynkelige skur og drakk seg til en tidlig grav. Andre døde av franzoser etter skjebnesvangre hyrdestunder med skjøgene.

Lars visste hva som måtte til. Han måtte skikke seg. Han måtte arbeide alt han kunne, spare og legge planer. Han hadde gitt et løfte til Lucie, og til hennes far. Her skulle Lucie og Lars leve som mann og kone. De skulle nyte godt av det jorden ga dem, for uansett hva de valgte av fremmede avlinger, var det ettertraktet der hjemme, og de ville bli rike. De skulle eie sorte slaver, hester, esler og kveg, og de skulle sammen skape seg et eget hjem, slik de begge alltid hadde drømt om. Lucie skulle gi ham vakre, hvite barn som de andre plantasjeeierne ville misunne ham, for deres egne avkom var mulatter og samboer og alle de andre graderingene av hudfarge som han knapt klarte å huske navnet på.

Det var på tide å begynne et forstandig liv!

Oppløftet av at beslutningen var tatt, reiste han seg og rettet ryggen. Men den sorte skyen hang over ham. Gjelden. Den var for stor. Som jernlenker om anklene ble han holdt nede.

Lars snudde seg mot døråpningen. Øynene lette i mørket etter Sørens kiste. Hva om … hva om Søren hadde betalt det de skyldte? De hadde jo bodd der sammen, og de hadde begge drukket.

Jo mer Lars tenkte på det, jo mer fristende ble tanken. Sørens familie klarte seg vel uten pengene hans, og muligheten for at noen rappet dem på den lange veien hjem, var stor.

«Han er død begravet og trenger ikke pengene.» Lars kvapp ved lyden av sin egen stemme.

Han gikk inn i rommet, kikket inn i den skyggefulle kroken, skottet mot døren og snudde seg og så bakover.

Han måtte le litt av sin egen frykt. Hvem skulle se ham? Sørens spøkelse?

Han stilte seg foran reisekisten der dansken hadde hatt sakene sine. «Du har ikke noe imot det, har du vel, kamerat?» Lars rettet blikket oppover mot taket, der fuktigheten hadde begynt å spise opp treverket.

Så bøyde han seg og åpnet lokket. Det skrek i hengslene.

«Hadde det vært meg som hadde krepert, hadde jeg villet at du skulle ta det du trengte av mine saker.»

Han visste at han prøvde å overbevise seg selv om at dette ikke var galt. Hendene skalv lett mens han lette gjennom tøyet i kisten.

Fingrene hans traff skinn. Der var den. Pengepungen dansken hadde sølvmyntene sine i. Lars nøkket den til seg og senket lokket på kisten så stille han kunne.

Idet han reiste seg opp i stående og stirret på pungen, hørte han med ett fire harde knakk på utgangsdøren.

«Svarte satan!» utbrøt han og oppdaget at han ikke hadde kniven i beltet.

Det banket igjen.

«Ottesen? Lars Ottesen, er De der inne?»

Fremdeles uten å røre seg lurte Lars på hva han skulle gjøre. Pengepungen kjentes med ett fuktig.

«Det er meg, Nyhavn. Jeg så Dem på balkongen. Er De der inne?»

Lars lot luften sive langsomt ut gjennom munnen. Så, uten å nøle, gjemte han den døde kameratens penger under sin egen stråhatt som lå på kommoden.

«Et øyeblikk, herr Nyhavn,» ropte han og tørket de klamme hendene på skjorten. «Jeg kommer!»

Den bergenske handelsmannen hilste med et nikk. «God aften.»

«God aften,» mumlet Lars og følte at skylden sto skrevet i øynene hans. «Hva bringer Dem hit?»

«Jeg fikk dessverre ikke kommet i begravelsen til den unge mannen fordi jeg var opptatt på en plantasje vest på øyen. Jeg har blitt bedt om å hente unge Sørens saker. Et skip med kurs for København legger fra ved soloppgang i morgen.»

Herr Nyhavn trådte inn i det lille værelset, og en rufsete sjømann kom til syne bak ham.

«Der er reisekisten hans.» Lars pekte og håpet at den eldre mannen ikke så rødmen i kinnene. Han angret på at han hadde tatt vennens penger, men herr Nyhavn så ikke ut til å merke utilpassheten hans.

Handelsmannen ga en kort kommando til sjømannen, som gikk bort og løftet opp kisten som om den skulle være lett som et palmeblad.

«Ottesen. Det er en sak jeg ønsker å ta opp med Dem.»

Svetten rant fra armhulene. «Ja vel?» spurte Lars og forsøkte å se ubesværet ut.

«Som De sikkert vet, overlever ikke slavene lenge, og man må stadig erstatte dem som bukker under, med nye.»

«Ja …» Lars sto avventende mens han håpet at de var ferdig med å snakke om Søren og hans eiendeler.

«Jeg har et oppdrag for en av kjøpmennene i Bergen. Jeg vet jo at De ønsket å skaffe Dem en liten plantasje her. Nå vet ikke jeg hva De har av midler …»

Bergenseren gjorde et lite opphold, og Lars følte seg usikker på hva som skulle komme.

«Vel, jeg har lagt litt til side …»

Herr Nyhavn nikket anerkjennende. «Det er godt. Men i tillegg trenger De erfaring. Denne kjøpmannen har en formann som driver plantasjen, men han har fått en skade i ryggen og kunne ha trengt hjelp med det daglige i en måned eller to. Kanskje lenger. Jeg tror det ville være en nyttig erfaring for en ung mann som Dem å få livet på en plantasje tett innpå seg en stund. Det er mange som har et ønske om å handle med vestindiske varer, menn som har penger til å anlegge en plantasje, men ikke ønske om å bosette seg her. Om De setter Dem inn i driften, vil De kunne bli oppsynsmann eller formann for en som har råd til å etablere seg her.» Han så undersøkende på Lars. «Hvis ikke De vil fortsette som nå, med … det De bedriver dagene med …»

«Nei, jeg er interessert, herr Nyhavn. Det er en ære å bli spurt om en så viktig oppgave.» Lars følte at han vokste flere tommer der han sto.

Herr Nyhavn smilte for første gang. «Da sier vi det slik. Jeg er sikker på at eieren av plantasjen vil føle det betryggende at han får en ivrig og kvikk ung mann som medhjelper.»

«Jeg forstår,» smilte Lars og kjente at lettelsen overtok for skyldfølelsen.

«Da blir De med meg til slavemarkedet i morgen tidlig. Der skal vi møte formannen, om han klarer å ri inn til byen. Etterpå blir du med til sukkerplantasjen, som ligger en liten times ridetur vest for Amalienborg.»

«Ja vel!» Lars hadde mye han ville spørre om, men la bånd på seg. Han visste at han ville få svarene underveis.

«Møt meg i enden av Dronningens gade i morgen ved soloppgang. De får lytte og lære. Formannen er en røff kar, men han styrer Den blå sommerfugl på en utmerket måte. De skal være glad over å få lære under hans veiledning.» Han nikket og snudde seg mot døren.

«Den blå sommerfugl, herr Nyhavn?»

Mannen nikket. «Det er navnet på plantasjen til herr Povel Broch-Wagner.»