Christin Grilstad Prøis

34

Livets lenker

Avsløringer

Christin Grilstad Prøis

34

Livets lenker

Avsløringer

Personer i Livets lenker:

Fra Heimsett gård:

Elen Larsdatter Eliassen

Olaves, Elens bror

Vera Ådal, Elens avdøde pleiesøster

Anna Petersdatter Eliassen, Elens mor

Lars Eliassen, Elens avdøde far

Solveig, Elens avdøde søster

Vesle-Anna, Veras datter, Elens fosterbarn

Ingrid, Elens datter

Doktorgården:

Doktor Anker Meldal, Elens avdøde ektemann

Hildegard, doktor Meldals søster

Ragna Ådal, Veras søster

Martha, kokke

Bergithe, kjøkkenpike

Marja, seterjente

Signy, amme

Gustav, Signys sønn

Lapp-Lars, Lars Gøran Jordfastmoen, tidligere gårdsgutt

Lina Jordfastmoen, kona til Lapp-Lars

Frans Svein, gårdsgutt

Øyneset, dreng

Frederik Opsahl, den nye doktoren

Andre:

Sigmund Evensen, Elens ektemann

Krestaffer Landa, arbeidskar

Jorid, enke på Forstergården

Øydis, Jorids datter

Felix Skårmo, lensmann

Jesper Sørensen, prest

Marie Sørensen, prestefrue

Herr Jansen, organist

Torolf Hartvigsen, kjøpmann

Brita Hartvigsen, kjøpmannsfrue

Liv Bermingrud, Britas avdøde søster

Reinhardt Hartvigsen, kjøpmannens avdøde sønn

Martinius Tronstad, storbonde

Cecilia Tronstad, storbondens avdøde datter

Herr Jensenius, sorenskriver

Anton Wang, ordfører

Åshild Wang, ordførerens kone

Thorine og Peder, mor og sønn fra Christiania

Susan Berg, ung nabokvinne i Sun Prairie

Mina, eldre kone fra Amerikabåten

Kaptein Christophersen fra Wilhelm Tell, Thorines ektemann

Agnes, jordmor

Slik sluttet forrige bok:

Marja gikk til stua og tok farvel med husfrua og den ufordragelige bypiken som trodde hun visste og kunne alt. Det luktet jul. I hjørnene lå det oppklipt granbar. Så hastet hun til bryggerhuset for å ta farvel med Bergithe, som var den hun kom til å savne mest. De klemte hverandre lenge.

– Pass på deg selv, hvisket Bergithe. – Og skulle det gå over styr, så kan du sikkert komme tilbake. Når husfrua tar tilbake Lina, så tar hun i alle fall tilbake deg.

– Skulle jeg sette bort ungen, da, sånn som Lina har gjort? kom det oppgitt fra Marja, før hun la til at det nok ville gå bra.

De sa det ikke høyt, men de visste begge hva det gjaldt. At Jomar ikke måtte forstå hvordan det var fatt.

– Er du sikker på at du gjør det rette?

Marja nikket. Var det noe hun var sikker på, så var det faktisk det.

Hun fikk en god klem av Frid og vinket farvel. Idet hun lukket døren, så hun Magnar.

– Hei, sa hun og smilte til ham.

Han tok et skritt mot henne. – Drar du nå? Stemmen hans lød engstelig.

– Ja.

– Jeg skulle ønske …

Hun gransket ham. Gud, hvor kuet han så ut. Det var derfor hun hadde tatt seg av ham, fordi hun syntes synd på ham. Selv om hun var glad i Bergithe, så flommet sinnet ved tanken på at kvinnen ikke greide å styre seg ovenfor guttungen. Takk Gud for at Jomar ikke hadde unger. Dermed slapp hun det som Bergithe strevde med; å bli glad i en annen manns barn.

– Hva er det du skulle ønske?

– At du ble.

Hun gikk bort til ham og strøk ham over håret. – Jeg kan ikke bli.

– På grunn av Lina?

Hun trakk på skuldrene. – Det også, mumlet hun. Magnars ord minnet henne nok en gang på at det skulle bli godt å legge Doktorgården og alt som hadde skjedd her, bak seg.

– Jeg trodde …

Igjen så han forpint ut, og hun skakket på hodet. Fra tunet hørte hun Knut rope navnet hennes. Han satt vel i sleden og ventet.

– Hva trodde du, Magnar?

– At alt ville ordne seg om han forsvant.

– Hvem da? Hun tittet spørrende på ham.

– Lars Gøran.

Hun skakket på hodet og stirret granskende på ham.

– Jeg mente det ikke, hvisket han. Underleppen hans skalv. – Jeg visste ikke at det var flere der.

En iskald bølge bredte seg i brystet hennes. – Hva er det du snakker om, Magnar? Hun grep ham om skuldrene og holdt ham fast.

– Jeg trodde at det var Lina og han som var der.

– Var hvor?

– I huset.

– I hvilket hus?

– I Lia. Han hikstet nå, og tårene trillet. Hun slapp ham brått.

– Herre Jesus, mumlet hun og presset håndflatene mot pannen. – Ikke si at det var du som tente på, Magnar? hvisket hun bønnfallende. – Vær så snill, si at det ikke var deg!

Kapittel 1

Gudbrandsdalen, 23. desember 1859

Elen tittet forbauset opp fra arbeidet. I døren sto tjenestepiken Marja og så oppskjørtet ut.

– Har du ikke reist ennå?

Marja svarte ikke, ristet bare sakte på hodet og sendte Elen et fortvilet blikk. Kjære vene, tenkte Elen. Hva var det nå? Hun strakte hals og kikket som snarest ut av vinduet, og ganske riktig, der sto Mule spent foran sleden med Knut ventende bak tømmene. Var Marja i ferd med å ombestemme seg? Ville hun likevel ikke ta til takke med Jomar Kleivas ekteskapstilbud?

– Jeg må snakke med Dem, fru Elen, hvisket piken og gløttet hastig mot Andrine, som satt med vesle Ingrid på fanget. – Under to øyne.

De gikk ut på gangen. Marja så seg hjelpeløst rundt. Selv om pasientkontoret var stengt og gangen var tom, så ikke tjenestepiken fornøyd ut.

– Kan vi snakke sammen et sted der vi er sikre på at ingen hører oss? spurte hun lavt.

Elen skulle til å motsi henne, for gangen var da tom. Hvem kunne høre dem? Men da øynene deres møttes, og hun så den unge kvinnens fortvilelse og frykt, forsto hun at det var av største nødvendighet.

– Herre Jesus, mumlet Elen mens hun tråkket frem og tilbake mellom vinduet og vevstolen. Hun følte seg rådløs, og hun var skrekkslagen over det Marja hadde fortalt. Først hadde hun ikke villet tro det ungpiken hadde berettet. Det kunne ikke være mulig at de hadde en brannstifter på gården, og derfor hadde hun først tvilt på tjenestepikens ord. Nå hadde Marja reist. Jeg vil ikke ha noe med det å gjøre, hadde hun sagt. De får ta Dem av det, fru Elen. Jeg syns synd på gutten, men at det skulle gå så langt …

Brannen på Lia. Enkefrua som satte livet til. Og Magnar som tente på. Han hadde gjort det for Marjas skyld, fordi han ville at Lars Gøran skulle forsvinne. Og det er ikke som De tror, fru Elen, hadde Marja mumlet. Lars Gøran er ikke far til ungen min.

Elen sank ned på sengen og slo armene om seg. Marjas ord summet i hodet. Ifølge tjenestepiken hadde Magnar innrømmet forbrytelsen. Gråtende hadde han berettet alt for henne. Jeg sverger på at jeg ikke oppfordret ham til det, fru Elen, hadde Marja sagt og grått en skvett, hun også, før hun fortalte om den skjebnesvangre kvelden på stalloftet da Lars Gøran forgrep seg på henne. Det var fordi Magnar hadde sett dette at han hadde lagt Linas mann for hat.

– Han ville bare beskytte henne, hvisket Elen til seg selv, – men det gikk fullstendig galt!

Hun sank bakover i sengen og stirret opp i taket. En av årringene smilte mot henne, og hun slo hendene for øynene og sukket mens hun tenkte at hun skulle ønske Marja ikke hadde sagt noe. Det hadde vært bedre ikke å vite, men det var vel det samme Marja hadde tenkt og akkurat derfor hun overlot det til Elen. De får gjøre det De mener er nødvendig, hadde Marja sagt. Enten glemmer De dette, eller så varsler De lensmannen. Marja hadde altså lettet sitt hjerte, men skjøvet byrden over på Elen, og nå hadde hun reist fra gården i den tro at Elen ville gjøre det rette. Lov meg bare at De ikke overlater det til Bergithe og Knut, hadde Marja sagt med bønnfallende stemme, for det eneste de kommer til å gjøre, er å denge livskiten ut av ungen.

Elen skjøv seg sakte opp i sengen og satte føttene på gulvet. Marja var kvass når hun omtalte Bergithe og Knuts behandling av Magnar. Elen stønnet. Hadde hun ikke selv reagert på hvor nådeløse de var mot guttungen? Og hva hadde hun gjort med det? Ingenting! Hun hadde ikke engang snakket med Bergithe om det. Man la seg ikke borti slikt. Det som skjedde innenfor husets vegger, var en privat sak.

En bølge av sort samvittighet skyllet gjennom henne. Hadde hun tatt samtalen med Bergithe, hadde kanskje ikke Magnar klamret seg til Marja, og hadde han ikke gjort det, hadde han heller ikke gått til det skritt å tenne på for å bli kvitt Lars Gøran. Hadde de kanskje alle skyld i det som hadde skjedd?

Elen gikk til vinduet, støttet håndflatene mot vinduskarmen og presset nesen mot den kalde ruten. Aldri hadde hun følt seg så rådløs. Magnars handling var forferdelig, men han hadde bare villet skremme vekk Lars Gøran. Han hadde villet gjøre en god gjerning og beskytte Marja, men det hadde endt med at et liv gikk tapt. Lensmannen ville ikke være nådig om dette kom ham for øre.

– Og i morgen er det julekvelden, mumlet hun. Tidspunktet kunne ikke vært verre. På selveste førjulskvelden hadde Marja overlatt guttungens skjebne til henne. – Hva skal jeg gjøre? hvisket hun og stirret ut i det overveldende vintermørket. Dagen var knapt i gang før det stummende mørkt overfalt dem. Året var på sitt dystreste.

– I alle dager …

Hun sperret opp øynene og presset på nytt nesen mot ruten. Inn på tunet kom to kvinner gående. – Det kan ikke stemme, mumlet hun og tørket vekk duggen som ødela sikten. Hun så kvinnene bedre nå. De støttet hverandre, og den ene lignet da vitterlig på Hildegard.

– Nei, hvisket Elen og slo hånden for munnen. Det kunne ikke være sant. Ikke nå, kvelden før kvelden, men hun så tydelig at det stemte. På tunet sto Hildegard.

– Ta det ikke så tungt, sa Sigmund og tittet bekymret på Elen. – Det er da ikke verdens undergang at Hildegard er tilbake.

Hun hadde mest lyst til å hyle høyt eller slå hendene for ørene. Sigmunds tåpelige forsøk på trøst hjalp ikke det spøtt. Dessuten, at svigerinnen var ankommet, var nå én ting, det var slett ikke det som bekymret henne mest, men den skrekkelige nyheten som Marja hadde sluppet. Hun ante ikke hvordan hun skulle forholde seg, verken til Hildegards hjemkomst eller Marjas betroelse. Sigmunds smil irriterte mer enn det beroliget, men hun kunne selvsagt ikke regne med forståelse når hun ingenting hadde sagt.

– Kunne vi forvente annet, da? Det er jo her Hildegard bor, og hvor skulle hun ellers reist om hun ikke kom hit? Sigmund så på henne med et bedende blikk, som om han håpet at hun ville slå ut med armene i en velkomstgest.

– Det er noe som ikke stemmer, mumlet hun. – Hildegard ankommer uten et ord om Gaustad og hva som har hendt der, og så er det denne kvinnen som hun har med seg. Hun oppfører seg intet mindre enn besynderlig.

Sigmund sukket. – Det er førjulskvelden, Elen, sa han lavt. – Og uansett hvordan dette henger sammen, så gjør de ikke ugagn i natt. De var jo så slitne at de knapt evnet å gjøre rede for seg.

Hun nikket. Hildegard og den fremmede kvinnen var innlosjert på loftet. Etter et varmt måltid hadde de sjanglet opp trappen, utslitte etter reisen. Den fremmede så forresten ikke helt frisk ut. Frederik hadde også nevnt det. Bare hun ikke trakk smitte i hus. For et fælt menneske jeg er, tenkte Elen. Hun burde vært lettet over at Hildegard var kommet til rette, men svigerinnen hadde tross alt stukket av fra et asyl. Ifølge doktor Sandervik burde hun vært innesperret. Og denne skikkelsen hun reiste sammen med? Frøken Josephine, hadde Hildegard presentert henne som, men til tross for det kongelige navnet hadde hun langt ifra tedd seg som en standsmessig kvinne.

– Du får ta deg en prat med henne i morgen, hørte hun Sigmunds milde stemme si. – Det går seg nok til skal du se.

Han trakk henne inntil seg, og hun nikket svakt og forsøkte å tro på det han sa. Var det noe som var sikkert, så var det at morgendagen ville by på utfordringer.

Hun lukket øynene. Det var godt å sitte nær Sigmund. Hun følte seg trygg i armkroken hans.

– Jeg lurer på hvordan de har det i Quebec, hvisket hun. – Og jeg lurer på hvorfor de ikke har svart på brevet mitt.

– Det kan jo være at brevet har kommet bort, sa Sigmund. – Eller at Øydis har hendene så fulle med Vesle-Anna og James at hun knapt har tid til noe annet.

– Det er vanskelig å forestille seg.

– At Øydis har hendene fulle?

Elen smilte. – Nei, for det sier seg vel selv. Jeg tenkte mer på guttungen. Jeg klarer ikke å se ham for meg.

– Nei, kom det langsomt fra mannen hennes. – Det er ikke så lett, det. Han strøk henne beroligende over håret. Det var så godt å sitte slik. De hadde opplevd mye sammen. Båndene mellom dem var sterkere enn noensinne.

Hun gløttet raskt på ham. Skulle hun fortelle om Magnar? Hun trakk pusten dypt for å begynne, men stanset i siste liten. Guttungens fremtid lå i hennes hender. Marja hadde overlatt Magnars skjebne til henne, og hun greide ikke å bestemme seg for hva som var det rette å gjøre.

Tidlig neste morgen var Elen på bena. Overalt på gården var det liv og røre. Hun tok seg et bad og nøt det varme vannet i stampen. Med såpe og vann skrubbet hun bort nattens ubehagelige mardrømmer, og da hun steg opp av vannet, var hun rede for dagens utfordringer. Hun fikk ta én ting av gangen, og siden det var selveste julekveldsdagen, var det ingen mening i å renne til lensmannen. Den stakkars kona i Lia ville ikke bli vekket til live av det. Hun kunne bruke noen dager på å finne ut om lensmannen skulle kontaktes.

På kjøkkenet luktet det liflig. Julesteika sto i ovnen, og Lina og Martha var i full gang med å forberede julekveldsmaten. Klokka nærmet seg ti på formiddagen, og Elen trakk pusten dypt, for om problemet Magnar kunne utsettes, så var det noe annet som ikke kunne det: Hildegard! De to kvinnene sov fremdeles. Skulle hun la dem sove, eller skulle hun marsjere opp og konfrontere Hildegard med det hun visste; at hun hadde rømt fra asylet?

Martha kremtet, satte hånden for munnen og hostet så den fyldige kroppen disset. Elen så bekymret på henne. – Er du ikke bra, Martha?

– Nei, fru Elen. Jeg føler meg ikke helt bra.

– Kanskje herr Opsahl kan gi deg noe for hosten?

– Ja, det skal jeg sannelig spørre ham om, svarte kokka og hostet kraftig på nytt.

– Kan jeg få et ord med deg, Frederik?

Elen gløttet på døren til doktorens kontor og steg inn da han vinket henne innenfor. Akkurat som Anker hadde sittet med papirbunker foran seg, gjorde Frederik det samme. Hun skakket på hodet.

– Du har vel ikke så mye arbeid at du ikke får vært med til julegudstjenesten?

Han ristet på hodet. – Nei, skjemaer og rapporter skal ikke komme i veien for det, og la oss håpe at vi slipper pasienter på julekvelden, smilte han og ba henne sitte.

– Pasienter har vi nå allerede, snøftet hun og pekte mot taket. – De har snart sovet i fjorten timer.

– La dem sove. Når de våkner og har fått i seg en matbit, tar jeg en prat med dem.

– Vil du det?

Han gransket henne. – Jeg tror kanskje, sa han langsomt, – omstendighetene tatt i betraktning, at det ville være det klokeste.

– Hva mener du?

– Det kan være en fordel at jeg som ikke kjenner frøken Hildegard fra før, eller denne Josephine, for den saks skyld, gjør det.

– Mener du at jeg er forutinntatt?

– Ja, ville det ikke være besynderlig om du ikke var det? sa han med mild stemme. – Sigmund har fortalt meg hva som har utspilt seg her på gården tidligere. Doktoren strakte frem hånden og la den betryggende over Elens. – Selv om Hildegard reiste fra Gaustad uten herr Sanderviks godkjennelse, trenger det ikke å være så ille som du tror.

Hun frigjorde seg fra blikket hans og så en annen vei. Hun likte ikke tanken på at Sigmund og doktoren hadde talt om hvilket forhold hun hadde til svigerinnen.

– Gaustad er et sykehus, Elen, og ikke noe fengsel. Han stirret ut i luften i noen sekunder. – Eller kanskje hvilehjem er et mer riktig ord? sa han før han nikket som for å understreke at det stemte.

– Hvilehjem?

– Ja, hvilehjem, kom det optimistisk fra ham, – og behandlingssted, selvfølgelig. Antagelig fikk hun nok. Ta det som en kompliment at hun kommer hjem.

Hun svelget. Irritasjonen steg opp i henne. Slik doktoren talte, virket det som om hun burde applaudere Hildegards hjemkomst. Hun ristet svakt på hodet. Hun hørte hva han sa, men var ikke enig i det.

– Hjemlengsel kan tære på, sa han og blunket lurt.

Hun satte øynene i ham. – Tro meg, Frederik, sa hun lavt, – Hildegard har aldri vært fornøyd med noe her på gården. Hun kan ikke fordra oss, hun har de bitreste kommentarer til alt som blir gjort. Hun kan umulig ha lengtet hjem.

Han lo. – Noe er det vel hun liker?

– Nei.

– Hva med veslejenta? Ingrid?

– Hildegard fordrar ikke barn.

– Maten, da? Marthas kokkekunster overgår det meste.

Elen ristet på hodet.

– Er hun tung til sinns?

– Nei, bare vrang. Og uvillig. Forresten … Elen holdt opp en finger. – Katten.

– Katten?

– Ja, den er hun glad i.

– Der kan du se, sa han lett. – Ingen går gjennom livet uten gleder.

Elen reiste seg og gikk mot døren. – Da overlater jeg Hildegard til deg, sa hun. – Og så må vi vel skrive til herr Sandervik og meddele at hun har dukket opp.

– Jeg skal gjøre det, sa han. – Bekymre deg ikke for dette, Elen, jeg tar hånd om det.

Hun nikket sakte. Selv om deler av samtalen hadde irritert henne, kjente hun samtidig lettelse over at han var så tydelig. – Takk, sa hun derfor. – Martha har forresten fått en lei hoste.

– Jaså? Øyenbrynene hans løftet seg. – Jeg har forresten gjort som du ba meg om, fortsatte han, – og snakket med henne, og du trenger ikke å bekymre deg for tilstanden hennes. Hun er verken i ferd med å bli rørete eller miste grepet, smilte han og ba Elen sende inn kokka så han fikk gitt henne noe varmende for halsen.