Annikki Øvergård

13

Rosemalt

Husfruen

Annikki Øvergård

13

Rosemalt

Husfruen

Personregister:

Rebekka Lie, foreldreløs, drømmer om å bli malerinne

Ulf Gaupli, Rebekkas kjæreste, på rømmen etter å ha blitt dømt for drap på Tord Gaupli

Haavard Lie, bonde på gården Lie i Lilleelvedalen

Nicoline Lie, husfrue på Lie, opprinnelig fra Kristiania

Bertha, den eldste innejenta på Lie

Sigrid, innejente på Lie

Peder og Jon, drenger på Lie

Margot, budeie på Lie

Emmanuel, reiser fra bygd til bygd som rosemaler

Cecilie Molstad, Nicolines barndomsvenninne

Jensine, tidligere innejente, forvist fra Lie til Gaupli

Andreas, yngste dreng på Lie, bor med Jensine på Gaupli

Kari på Bua, driver stedets landhandel

Kristine, datter til Kari

Inga og Steinar, Kristines barn

Sunniva, bygdas jordmor

Borghild, enslig småbrukerkone

Marja, samekvinne

Egil, Aslak, Ursula, tatere

Slik sluttet forrige bok:

Da hun var ferdig og gikk ut på trammen for å slå ut vaskevannet, så hun at snøværet hadde glidd over. Det tynne skydekket hadde veket, slik at solen skinte fra klar, blå himmel. Hun kjente varmen i solen nå. Ble stående litt og lot solen varme ansiktet, mens hun dro inn den friske luften.

Solen hadde alt fått tak i snøen på skifersteinen som lå foran døren, hadde smeltet den og etterlatt små dammer av smeltevann i fordypningene.

Skulle hun få oppleve sommeren sammen med ham hun var glad i? Skulle Ulf få slippe å leve på flukt, i angst for å bli sperret inne igjen?

Hun lukket øynene og vendte ansiktet enda mer mot den varme solen.

Bankingen ute i fjøset hadde opphørt. Fjøsdøren ble slått opp, og da hun åpnet øynene igjen, så hun Haavard komme ut, med Andreas to skritt etter. Haavard hadde nevene fulle av verktøy. Han gikk bort til hesten og la fra seg verktøyet i en kasse som sto på sleden.

Han sa noe til Andreas, som gikk bort til Brunen og hektet av posen med høy.

Haavard kom gående med lange skritt opp mot stuen. Han stanset et par alen fra Rebekka.

– Fikk du … Fikk du snakket med Andreas … snakket med ham om å trekke tilbake det falske vitnemålet mot Ulf? hvisket hun. Stemmen ville ikke bære. Hun svelget.

Haavard myste litt i det skarpe solskinnet.

Noe ved måten han tiet på, fikk henne til å se opp på ham. Det var kommet en ny rynke i ansiktet hans, i pannen, mellom øyenbrynene, en som ellers ikke var der, ikke det hun kunne huske. Det var noe urovekkende ved den, og ved blikket hans. Hun ante at det han kom til å si var noe helt annet enn det hun ønsket å høre.

– Ja, sa han omsider. – Jeg fikk snakket med ham. Om det også.

1

Februar 1882

Rebekka satt i sleden, innpakket i den tykke kjørepelsen, og kjempet med skuffelsen og tårene.

Andreas ville ikke trekke tilbake det falske vitnemålet mot Ulf. Det hadde han sagt til Haavard mens de to gjorde i stand et spiltau som skulle være til Brunen mens den var på Gaupli. Andreas holdt fortsatt på at det var sannheten han hadde sagt i rettssaken mot Ulf. Haavard hadde vært svært fåmælt da han kom ut igjen fra fjøset.

Kanskje hadde han ikke presset Andreas nok.

Dagen var på hell, og lyset som sildret gjennom de snøtunge trekronene var blitt rødlig. Det var et guddommelig vakkert syn, men Rebekka greide ikke å glede seg over det hun så. Ikke nå.

Haavard lot hesten finne veien tilbake til Lie i sitt eget tempo. Han hadde vel sitt å tenke på, han også.

Rebekka tumlet med tankene, men fant ingen utvei. Andreas var og ble nøkkelen. Om ikke han trakk vitnemålet tilbake, hjalp det ikke hva hun eller noen andre sa eller gjorde. Så lenge Andreas holdt fast på løgnen sin, ville ikke øvrigheta ta opp saken til Ulf Gaupli på nytt.

De var kommet ut på det åpne myrområdet hvor Trollsteinen lå, der Kristine var blitt skjendet så grusomt. Var det virkelig mindre enn et år siden det skjedde? Så mye var forandret i livet hennes på disse månedene, at det føltes som mange år. Hun hadde mistet Jens til Amerika, det var slik hun hadde følt det, og måttet forlate alt som var kjent og kjært i Hamar. Til og med malerdrømmen hadde hun vært nødt til å gi opp, i hvert fall for en stund. Men her på Lie hadde hun truffet Ulf, som hun hadde fått så inderlig kjær, og Emmanuel, som hadde gitt henne noe av malerdrømmen, og gleden, tilbake. Så hadde Tord kommet, han som hadde tatt Kristine med vold og satt barn på henne, og forsøkt å forgripe seg på henne også, ved flere anledninger. Siste gangen hadde hun forsvart seg, med ildraken, og nesten trodd hun hadde myrdet ham. Da han så var død, bokstavelig talt for egen hånd, hadde Ulf og hun begravet ham i myra, av redsel for ikke å bli trodd. Men den døde kroppen hadde komme tilbake, og var blitt oppdaget av jegerne. Ulf, som var uskyldig, var blitt anklaget og dømt for fadermord. Fordi Andreas hadde løyet så stygt, han som hadde gått i ledtog med Jensine, og latt seg lokke av hennes fagre løfter og ord. Jensine som hadde vært etter henne siden første dag på gården, som hadde forsøkt å drukne henne i bekken, slå henne i hjel med stauren, og brenne henne levende i smia oppe på Gaupli. Jensine som snart skulle føde. Hva slags barn ville det bli? Hva slags oppvekst skulle det barnet få?

Nå var Ulf på rømmen, hadde vært det i snart tre måneder. Hun hadde ventet og lengtet og lidd. Og levd for de små stundene de hadde fått sammen.

Hun var fortsatt ung, bare atten, ville bli nitten til høsten, og hadde ennå livet foran seg. Men hun orket ikke tanken på å leve det uten Ulf. Orket ikke tanken på at han var på flukt, at han alltid måtte gjemme seg, være redd for å bli tatt, for å bli sperret inne for et mord som ikke engang var begått. Og hvor hun selv bar mye av skylden, men fikk gå fri.

Han hadde tatt på seg skylden av kjærlighet til henne. Det var ikke til å bære.

Trollsteinen kunne så vidt skimtes som en liten forhøyning. Det siste snøfallet hadde lagt et jevnt teppe av hvitt over landskapet, og skjulte det meste.

Men hun visste at steinen lå der, tung, og like urokkelig som Andreas i sitt hat mot Ulf og henne. Om ikke så lenge ville den komme til syne igjen, når snøen sank sammen og det gikk mot vår.

Sinnet, avmakten og skuffelsen strømmet gjennom kroppen. Til slutt brast det for henne.

– Men sa du ikke til ham at vi kunne anmelde ham for vold, for å ha slått meg med ildraken og stengt meg inne i smia? Stemmen hennes gjallet ut over det vinterstille landskapet og ga gjenklang gjennom skogen. Den fikk hesten til å spisse ørene og rykke litt til.

Haavard tok et fastere tak om tømmene.

Rebekka kjente den salte smaken av tårene som rant nedover begge kinnene og fant veien til munnvikene.

– Jo, jeg sa det, kom det omsider fra Haavard.

Så ble det stille igjen.

Hva er det med folk på disse kanter, tenkte hun. En tanke som hadde slått henne stadig oftere etter som hun var blitt kjent med de som bodde i den vesle grenda. Alvoret og tausheten gikk hånd i hånd. De kunne snakke om været og avlingene og dyrene og alt slikt som var ufarlig og uskyldig. Men når det kom til det som hadde med folk imellom å gjøre, hvordan de var mot hverandre, ble det taust. Enten det handlet om det gode eller det vonde.

Slik det også var med Jon og Sigrid, visste hun. De hadde trolovet seg, var fulle av følelser for hverandre, følelser som de begge delte og som boblet og kokte i dem. Likevel hadde Jon knapt sagt et ord om hva han følte for Sigrid. Det var takket være Sigrid at det var blitt noe mellom dem. Hadde det ikke vært for at hun var så livlig og glad og våget å tråkke over noen grenser som folk ellers ikke gikk i nærheten av, ville de vel gått og vært avstandsforelsket til de ble gamle. Slik hun hadde en mistanke om at Bertha og Peder var, og kanskje hadde vært veldig lenge.

Denne grenda trenger flere som Sigrid, ellers dør den ut, tenkte hun, før tankene igjen gikk til Ulf – og Andreas.

– Men er ikke Andreas redd for selv å bli straffet for det han gjorde mot meg?

Igjen gikk det en stund før Haavard svarte.

– Jeg tror ikke det. Det virket ikke slik. Han har forresten en annen forklaring på hva som skjedde. Ja, en annen en din, mener jeg.

– En annen forklaring?

– Ja, han sier det var du som gikk løs på Jensine, og at han derfor så seg tvunget til å stenge deg inne i smia til du kom til sans og samling igjen. Han hadde vært livredd for at barnet Jensine bærer skulle komme til skade.

Rebekka ble stum og greide ikke helt å ta inn over seg det Haavard satt og fortalte med rolig stemme.

– Men det er jo løgn, det også!

– Sikkert. Og jeg tror på deg. Men det er det ikke brått så sikkert at lensmannen og øvrigheta vil gjøre. De vet at du bærer nag mot Andreas etter vitnemålet mot Ulf. Dessuten har han Jensine til å støtte sin versjon av historien.

– Men Jensine er da ikke tilregnelig slik hun er nå?

– Nei, kanskje ikke slik vi opplever henne. Men du skal ikke være trygg på annet enn at hun kunne greie å vise en annen side av seg om lensmannen kom på besøk for å ta opp forklaring. Og da blir det Jensines og Andreas ord mot ditt.

– Men du var jo der selv, det var du som fant meg i smia og slapp meg ut. Ellers kunne jeg ha frosset i hjel der.

– Jo, men jeg var ikke inne i stua. Der var du alene med Andreas og Jensine. Selv om jeg kunne legge inn et godt ord for deg, så kan jeg ikke si at jeg har sett noe jeg ikke har sett.

Rebekka sank tilbake i sleden og dro fellen tettere rundt seg. Ta deg i akt for Gaupli og folkene der, hun mintes Berthas ord. Det var noe av det første hun hadde sagt til henne etter at hun kom til Lie. Hun hadde ikke lyttet, ikke egentlig. Stadig vekk hadde hun vendt tilbake til Gaupli, og sjelden var det kommet noe godt ut av det.

Slik også nå.

– Jeg tror du skal la være å bruke den hendelsen mot Andreas, fortsatte Haavard, like rolig. – Den ville nok bare irritere lensmannen, om det kom så langt. Og så ville han la saken falle, og ingen ville tjene noe på det, aller minst du, med tanke på at han nok har mistanker i retning av at du ikke har fortalt hele sannheten. Om deg og Ulf og det som skjedde med Tord den gangen.

Med en flik av fornuft langt inne i seg, visste hun at det Haavard sa ga mening. Det var slik virkeligheten var. Urettferdig og ofte ond. I hvert fall når det kom til de som holdt til på Gaupli. Det hadde ingen hensikt å forsøke å stille Andreas til ansvar for det han og Jensine hadde gjort mot henne, det ville lett kunne slå tilbake på henne selv og gjøre det enda vanskeligere å få renvasket Ulf.

– Du burde latt Gaupli stå tomt, sa hun. Stemmen var lavere og flatere nå, hun følte seg så maktesløs. – Alle som flytter inn der blir besatt av ondskapen som rir husmannsplassen.

Haavard beveget litt på kroppen og slo et slag med tømmene, slik at hesten slo over i lett trav. De var kommet gjennom Vargteigen. Det lysnet gjennom skogen ned mot bygda.

Han slakket på tømmene og hesten slo over i skrittgang igjen.

– Det er ikke alltid så enkelt å vite hva som er riktig, sa han.

– Men du burde vite nå at det aldri løser noe problem å flytte folk til Gaupli. Det blir bare verre.

Han vridde på hodet og så på henne.

– Tror du virkelig på det med forbannelsen?

– Jeg vet ikke. Da Bertha fortalte det, trodde jeg bare det var gammel overtro. Nå … Jeg vet ikke. Etter alt det med Tord, og nå Jensine og Andreas, er det ikke fritt for annet enn at jeg begynner å lure på om det er noe i den gamle historien.

Igjen ble husbonden taus.

– Hvordan skal dette bli, sukket Bertha. – Med så mye styr som det er nå, skjønner je itte åssen vi skal få stunder til å gjøre alt når husfrua har fått klemt ut ungen.

Rebekka ga Sigrid og Bertha en håndsrekning på kjøkkenet, før hun skulle ut til Margot og kveldsstellet i fjøset. Det var tydelig å merke at det var blitt forandringer i huset det siste året. Bertha hadde ikke noe å utsette på Sigrid, snarere var det slik at hun ikke kunne få fullrost henne nok. Sigrid kom også godt overens med fru Nicoline. Det var ingen som savnet Jensine som innejente lenger, Sigrid fylte den rollen godt, og vel så det.

Verre var det med det som skjedde i de indre gemakker av huset. Og når ikke alt var på stell, var det ikke alltid at Bertha greide å tie, men måtte lufte misnøyen sin.

– Je synes nå Kristine kunne begynne å ta i et tak, mumlet hun halvt til seg selv og halvt til Rebekka. – Det måtte da være bedre for tvillingene også, om de kom ned og var litt sammen med oss. De sover da vel itte støtt nå lenger.

– Vil du at jeg skal snakke med Kristine? undret Rebekka.

Bertha sto ved kjøkkenbordet og knadde brøddeig. Hun tok en pause, støttet seg til bordet og tittet over mot Rebekka, som varmet grøt til Margot. Selv om hun hadde fått tenner, ville hun helst ha den samme maten som før. Det var rart med det man hadde vennet seg til, mente Margot. Kanskje tenkte hun at de nye tennene var for fine til å bli brukt på hverdagsmat.

– Kanskje du kunne gjøre det, svarte Bertha og begynte å kna deigen igjen.

– Eller skulle vi snakke med Kari først?

– Itte vet je, sukket Bertha. – Men riktig er det nå itte at hun bare skal sitte der oppe på rommet, helt for seg sjøl med ungene. Før var hun da nede hos Nicoline av og til, men nå er det bare til måltidene, og knapt nok det.

– Hun går kanskje ikke så godt i lag med Nicoline, mente Rebekka. – Er det ikke blitt slik at heller ikke kårfolket alltid kommer inn til mat? Og Haavard er da borte rett som det er, så da blir det vel litt vanskelig stemning når det bare er Nicoline og Kristine der.

– Jo, det har du vel rett i. Og mellom oss sagt, kan je godt skjønne at det itte er så trivelig å sitte der alene med Nicoline.

– Ville det ikke vært bedre om Kristine kom og spiste her på kjøkkenet?

– Jo, det kan du si. Men da blir hun itte regna som en av sjølfolket lenger, og det er itte riktig det heller. Je trur kanskje verken Haavard eller Nicoline vil gå med på det.

– Jeg skal ta en prat med Kristine.

– Gjør det. Bertha tok noen flere runder med deigen før det kom enda et hjertesukk. – For husfrua er det vel ingen nytte i at vi prøver å prate med.

– Det måtte i så fall være om vi ba Cecilie snakke med henne.

– Det er langt imellom Cecilies besøk nå, så jeg trur itte det vil tjene noen hensikt. Etter at Nicoline ble barntung, er det så mye som … je vet itte hva je skal si.

– Er det ikke vanlig å bli litt forandret når man blir med barn?

– Jo, kanskje, men det får da være måte på. Nå ligger Nicoline til sengs i dagevis og skal vartes opp med både det ene og det andre, sjøl om je itte trur at hun er sjukere enn oss andre. Og alt det rare som hun bestiller fra byen, slikt som je verken har sett eller hørt om før, slikt som bare finnes i byen. Det siste nå er alle søtsakene, konfekt og sjokolade. Tenk bare på hva det koster alt sammen. Og videre fint er det nå heller itte alltid etter den lange transporten. Og så klager hun på det. Som om vi kan noe for at det blir skjemt og ødelagt underveis.

– Nicoline burde kanskje ha reist en tur til byen og besøkt familien, før hun blir for stor.

– Det tror je itte vil komme på tale. Skal vi tro henne, er hun allerede for sjuk til å ta seg ut av huset. Hun kommer seg knapt på veslehuset lenger. Bruker potte som en liten unge. Maken har je da aldri sett. Og stakkars Sigrid må springe ut med potta rett som det er. Som om vi itte har nok ellers å holde på med. Og det skal sjølsagt skje på røde rappen, for frua tåler itte å ha potta stående. Nei, alt var bedre før, sa Bertha og lot det dårlige humøret sitt gå ut over brøddeigen.

Og bedre kommer det ikke til å bli, tenkte Rebekka. Hun hadde en ekkel følelse i seg når det gjaldt Nicoline og Kristines to små. Særlig gutten, Steinar. Men det holdt hun for seg selv.

Igjen gikk tankene til det Kristine hadde sagt, om at hun var redd, og at husfruen ikke likte den vesle gutten.

Haavards barnebarn.