Helen Chandler

Å elske og ære

Oversatt av Toini Knudtsen

Helen Chandler

Å elske og ære

Oversatt av Toini Knudtsen

Til Thomas, min fantastiske ektemann,

cheerleader og beste venn.

Kapittel 1

Phoebe lå på sengen sin med knyttede never mens tårene strømmet nedover kinnene. Hun prøvde å ikke tenke på det som akkurat hadde skjedd, eller måten moren hadde reagert på. Det var kanskje det aller verste. Som vanlig hadde hun stått i gangen i langfri mens hun prøvde å gå i ett med veggen; noe som ikke var spesielt enkelt, siden skoleuniformen var burgunderfarget. Dessuten brukte hun den største størrelsen. Hun så ut som en sofa, det var i alle fall det moren hadde vært så vennlig å informere henne om da hun måtte prøve den forferdelige uniformen og kom luskende ut av prøverommet på John Lewis.

Suzi Withers hadde kommet bort til henne og rørt ved armen hennes. For det første hadde det vært litt av et sjokk bare det. Suzi var definitivt en av de populære, og ikke en av dem som ville bry seg med noen som Phoebe – selve symbolet på en som definitivt var upopulær. Men der sto hun altså likevel, med det ekle, hyggelige smilet. Den kvalmende falskheten strømmet ut fra hver eneste pore. Phoebe hadde straks vært på alerten. Hadde hun vært et pinnsvin, ville hun krøllet seg sammen til en ball, klar til å forsvare seg mot ethvert angrep. Dessverre var ikke tenåringsjenter utstyrt med et slikt forsvarssystem fra naturens side, noe som ville fått Charles Darwin til å stille spørsmål ved evolusjonsteorien sin, hvis han hadde vært til stede på St. Augustines videregående skole en regnvåt torsdagsettermiddag etter en dobbel mattetime.

«Hva er det?» knurret hun mot Suzi uten å møte blikket hennes.

«Å, Phoebe, jeg ville bare si det til deg, for jeg vet at jeg ville hatet det hvis det skjedde med meg og ingen fortalte meg det, men du må ha fått mensen, og du har en stor flekk bak på skjørtet ditt. Du burde nok gå og ordne det.»

Phoebe kjente rødmen stige. Hun trodde ikke at hun skulle ha mensen nå, den kom ikke regelmessig; nok en ting som skyldtes overvekt, ifølge moren. Dette var hennes verste mareritt. Suzi smilte igjen.

«Går det bra med deg? Det må være forferdelig.»

Og det verste var at selv midt i alt dette grusomt pinlige, hadde Phoebe kjent en varme inni seg fordi noen brydde seg nok til å si det til henne; for at Suzi hadde vært så uventet hyggelig.

Hun hadde greid å presse frem et smil mot Suzi. «Takk for at du sa fra. Jeg får gå og, ja, du vet, ordne med det,» sa hun klossete.

Så hadde hun gått sin vei så raskt som mulig uten å løpe; fra gymtimene hadde hun smertefull erfaring med at det fikk puppene hennes til å hoppe opp og ned på en måte som både gjorde vondt og fremprovoserte frekke kommentarer.

Idet hun dyttet opp døren til den illeluktende jentedoen, noe hun vanligvis unngikk for enhver pris, hørte hun plutselig skrallende latterbrøl fra en gjeng på åtte eller ni jenter som dannet kjernen i Suzis gjeng. De skrek fornærmelser mot henne, og bind og tamponger regnet over hodet hennes. Det tok noen sekunder før hun klarte å ta innover seg hva som hadde skjedd. Hun var blitt lurt trill rundt. Hun snudde seg og skjøv seg forbi Suzi, som sto i døren bak henne. Suzis ansikt lyste av sadistisk triumf, og Phoebe løp mot porten. Denne gangen brydde hun seg ikke om at brystene vugget vilt, eller at hun kom til å gå glipp av historietimen, som hun vanligvis elsket. Hun ville bare komme seg i trygghet. Hun ville, gud hjelpe, til moren sin.

Innen hun kom seg hjem, var hun andpusten og svett, og ansiktet var vått av tårer og rødt av anstrengelsen. Den vanligvis så rette hestehalen var i uorden, og håret klistret seg til ansiktet og halsen i stedet for å ramme ansiktet vakkert inn, slik morens hår gjorde. Moren var i stuen, og den perfekte, slanke kroppen hennes var kledd i leggings og en kort lycratopp mens hun trente til en Davina McCall-dvd. Hun var ikke spesielt glad for å se Phoebe.

«Hva i alle dager gjør du her klokken halv tre på ettermiddagen?»

«Å, mamma,» ulte hun og kastet seg ned på sofaen, klar for en varm omfavnelse som ville skyve bort resten av verden og gjøre alt fint igjen. I stedet fikk hun en klossete klapp på ryggen. «Kom igjen og fortell meg hva som har skjedd, da,» hadde moren sagt litt oppgitt.

Phoebe, som var veldig sensitiv på slike ting, hadde sett medfølelse hos moren, men også utålmodighet mens hun lyttet til datterens historie.

«Kjære deg, Pheebs, du gjør det ikke akkurat enkelt for deg selv.»

Så typisk. Uansett hva som skjedde, var det alltid, på et eller annet vis, Phoebes egen feil. Fordi hun ikke var pen nok, slank nok, fordi hun var for smart, for klossete, fordi hun ikke var den typen datter Liz McCraig hadde ønsket seg, og fordi hun ikke kunne tilgi Phoebe for at hun ikke var den jenta.

«Hvordan kan dette være min feil, mamma? Det er meningen at du skal være på min side.»

Liz hadde sukket tungt. «Jeg er på din side, og det er derfor jeg skulle ønske du kunne ha gjort en litt større innsats for å passe inn, få deg noen venner. Hvis du ikke satt med nesa i en bok hele tiden, hvis du bare kunne tatt av noen kilo …»

Phoebe hadde ikke blitt værende for å høre resten av det hun hadde å si. Det var rett før hun begynte å strigråte igjen, og hun løp opp trappene til rommet sitt på loftet. Dette var hennes tilfluktssted, og det hun likte best ved livet sitt. Huset, som lå i den sørlige delen av Liverpool, var en tomannsbolig i viktoriansk stil med tre soverom, og to år tidligere hadde foreldrene pusset opp loftet. Phoebe hadde tryglet om å få dette rommet som sitt eget, og selv om skråtaket og hjørnene tok mye av plassen, var rommet stort nok til å få plass til både seng og en deilig, myk sofa. Hun hadde til og med sin egen dusj. Faren hadde fått en lokal snekker til å plassbygge bokhyller i de vanskelige hjørnene, og dermed fikk hun plass til alle bøkene sine, helt fra den tidligste barndommen. Hun hadde spart alle pengene hun fikk til bursdager og jul, og kjøpt seg et bitte lite kjøleskap og en vannkoker, og dermed klarte hun seg selv. I hvert fall praktisk sett. Med det samme hun kom opp på rommet og vred om nøkkelen og låste, kjente hun at det ble lettere å puste. Så ble hun stående og lytte ved døren etter morens steg i trappen. Etter noen minutter var det fremdeles ikke en lyd. Phoebe gikk for å sette på vannkokeren, fanget et sted midt mellom lettelse og skuffelse. Hun hadde sett en liste med slanketips i et av morens magasiner nylig, og et av dem hadde vært: Hvis sjokoladesuget blir for sterkt, ta en kopp varm kakao uten sukker – nærmest uten kalorier!

Dermed hadde Phoebe handlet inn en eske pulverkakao, og nå laget hun seg en kopp. Den søtaktige varmen var en trøst, men det skulle ikke mer enn et par slurker til før Phoebe visste at det måtte mer til for å viske ut ydmykelsen hun hadde gjennomgått denne ettermiddagen. Hun fant frem en skoeske i bunnen av skapet og valgte en Snickers og en Japp fra det hemmelige sjokoladelageret. Hun trakk av seg den stygge skoleuniformen og lot den ligge i en haug på gulvet før hun kledde på seg en pysjbukse og en av farens gamle T-skjorter. Da hun hadde lagt seg på sengen, dro hun av sjokoladepapiret og stappet i seg godteriet mens hun ventet på at den deilige, kremete massen skulle skyve bort følelsen av ensomhet og fortvilelse. Problemet var at alt flommet tilbake med det samme sjokoladen var borte, og så begynte hun å gråte igjen.

Hun gikk gjennom alle aspekter ved situasjonen for ørtende gang. Hun var femten og et halvt nå, og var i gang med det første året på videregående. Ifølge loven kunne hun dra sin kos, både fra skolen og hjemmet om litt over et halvt år. Hun hadde sett på jobber i lokalavisen, men dessverre var ingen av jobbene som passet for ufaglærte sekstenåringer uten arbeidserfaring helt kompatible med leien for hyblene hun hadde kikket på i samme avis. Og selv om hun ikke tilfredsstilte morens krav til å være slank, stilig eller populær, var hun ganske flink på skolen. Hvis hun holdt ut i to år til, kunne hun komme seg videre og ta universitetsutdannelse. Dagen før hadde historielæreren, Hynes, faktisk sagt at hun burde tenke på å søke seg til Oxford eller Cambridge. Siden hun hadde lest Dorothy L. Sayers Gaudy Night og Brideshead Revisited, kjente hun en kraftig dragning mot Oxford. Dermed hadde kvelden før vært fylt av dagdrømmer om en verden hvor det å lese og like litteratur ikke ville gjøre henne til en outsider. Det var premien som ventet på henne, men orket hun virkelig å holde ut i to og et halvt år til her hjemme for å komme dit? På sånne dager som dette tvilte hun på det. Det var ikke faren som var problemet, han var faktisk toppen. Han forsto lidenskapen for bøker. Han var lærer og skjønte hvor vanskelig det var for henne å passe inn på skolen. Problemet var at han var fullstendig kuet av moren, og moren var en skikkelig heks.

Phoebe knyttet nevene. Det som virkelig gjorde henne rasende, på seg selv mer enn på moren, var at hun fremdeles var følelsesmessig avhengig av henne. I dag hadde den eneste tanken i hodet hennes vært at hun ville hjem til moren, til tross for at all erfaring hadde lært henne at Liz antagelig bare ville gjøre alt verre. Men det var som om underbevisstheten hadde tillært seg samfunnets idé om hva en mor skulle være – varm, kjærlig, medfølende og omtenksom – og insisterte på å prøve å overføre disse egenskapene til Phoebes egen mor, som gang på gang beviste det motsatte. Og hver gang disse forventningene ble motgått, vokste sårheten inni henne.

Noen banket forsiktig på døren.

«Hva er det?» kvekket Phoebe.

«Det er pappa. Kan jeg komme inn?»

Hun reiste seg og låste opp døren. Callum McCraig så på det tårevåte fjeset med de røde øynene og la armene om henne i en varm klem før han sa noe mer. Phoebe klemte ansiktet inn mot farens skulder og ønsket at hun kunne bli værende der for alltid. Til slutt slapp han taket, og hun satte seg på sengen i redet av sjokoladepapir igjen. Callum satte seg ned på denimstoffet i sofaen og betraktet datteren med en blanding av kjærlighet, medfølelse og frustrasjon. Frustrasjonen var for det meste grunnet i at han selv følte seg så patetisk lite i stand til å hjelpe henne.

«Hva skjedde, vennen?»

Phoebe sukket. Plutselig følte hun seg veldig sliten og veldig tung, og hun orket ikke å gå gjennom hele historien en gang til. Hun trakk på skuldrene.

«Samme som har skjedd før, egentlig. Noen av jentene på trinnet mitt lurte meg for å dumme meg ut, jeg ble kjempelei meg. Og da jeg kom hjem, fikk jeg beskjed av mamma om at det var min egen feil.»

Callums raseri mot kona brant i ham, men han kontrollerte det. «Mamma mente det nok ikke på den måten, det er jeg sikker på. Hun vil bare hjelpe deg.»

Phoebe kjente sinnet bølge gjennom seg igjen.

«Men hun vil ikke hjelpe meg for min egen skyld, pappa, hun vil bare hjelpe meg slik at jeg skal bli den perfekte datteren hun alltid har ønsket seg, en hun kan kle opp som en dukke og gå på trening med, en datter hun kan være stolt av i stedet for å skamme seg over. Denne uken spurte hun om jeg ville være med på zumba. Herregud, som om jeg noen gang ville blitt med på det!»

Men nå følte Callum seg på tryggere grunn. «Moren din er veldig glad i deg. Hun prøver bare å finne på ting dere kan gjøre sammen. Og ærlig talt, Pheebs, du kan godt trene litt, det har alle godt av.»

Phoebe ristet bestemt på hodet. «Det er ikke det det handler om. Hun vil at jeg skal gjøre ting sammen med henne på hennes betingelser, hun bryr seg ikke om hva jeg faktisk liker å drive med. Jeg har ikke noe imot å trene – jeg kunne godt tenkt meg å gå en skikkelig tur slik vi pleide å gjøre da jeg var liten, i Wales eller noe sånt, men det er hun ikke interessert i.»

Callum falt inn i en resignert stillhet. Phoebe var litt for intelligent og klarsynt for sitt eget beste, og han visste at denne observasjonen stemte godt med de faktiske forholdene.

«Ok, hva om vi tar en tur til Lake District på lørdag hvis det blir oppholdsvær? Vi kan gå en lang tur og spise lunsj på en pub. Jeg har godt av å blåse litt støv av hjernen. Hva tror du?»

Phoebe smilte mot faren. Forsøkene hans på å muntre henne opp var patetisk gjennomsiktige, men de funket likevel. Han brydde seg i hvert fall nok til å prøve.

«Det høres kjempefint ut, pappa. Det vil jeg gjerne.»

«Ok. Da snakker jeg med moren din om det.»

Og så var han borte, og den én nitti lange kroppen etterlot seg ikke annet enn et lite avtrykk i sofaputene og en svak duft av Hugo Boss-etterbarberingsvannet hun hadde spart penger til å kjøpe til bursdagen hans.

Callum løp ned trappene, to trinn om gangen, og suste inn på kjøkkenet hvor kona hans sto og kappet opp grønnsaker med tynne latekshansker som skulle beskytte hender og negler.

Hun vendte seg mot ham med et smil som avslørte rette, hvite tenner som det hadde kostet henne tusenvis av pund å fikse. Etter de fleste standarder var Liz McCraig en slående vakker kvinne. Tynn som en blyant, men med faste, runde bryster – enda flere tusenlapper – det skulderlange håret var perfekt, rett, skinnende og askeblondt, øynene var store og blå med lange, mørke vipper, leppene var forførende myke og fyldige. Problemet hennes var at modellverdenen krevde sitt, og Liz var førtito år gammel. Så til tross for en perfekt figur, et flott utseende og en tidligere lukrativ karriere som modell, var det nå vanskelig for henne å få nok oppdrag.

«Hvordan står det til med primadonnaen?» spurte hun ham.

«Hun er virkelig ute av seg, Liz. Det er ikke lett for henne, vet du. Hun er så følsom, så smart og …»

«Fet. Hun er overvektig, Callum. Sykelig overvektig, og det er derfor hun blir mobbet på skolen. Og jeg vet at du synes jeg er en hjerteløs heks, det mener dere begge to, men jeg vil bare hjelpe Phoebe, og det er ikke bra for helsen hennes å være den størrelsen hun er. Det er så mye om dette nå, overvektige barn, lavere forventet levealder og diabetes 2.»

«Jeg vet det. Men Pheebs har ingen problemer med helsa, og det er en ond sirkel, dette. Hun trøstespiser, og så passer hun enda dårligere inn fordi hun er overvektig.»

Liz nikket.

«Ja, jeg vet det. Men du legger til rette for at det skal fortsette slik, Callum. Jeg presser henne fordi det er det hun trenger for å bli motivert til å gå ned i vekt. All den medfølelsen du viser henne, hjelper ikke akkurat, gjør den vel?»

«Det kan bidra til å gjøre henne litt mindre ulykkelig,» sa Callum mykt.

Liz himlet med øynene. «Du skjønner det bare ikke, du! Jeg er drittlei av å bli oppfattet som den slemme, når det er jeg som er den ansvarlige forelderen her. Uansett hva jeg gjør; jeg hjelper henne med dietter, lager sunn mat, foreslår at hun skal trene med meg, men nei, da, alt blir bare kastet tilbake i ansiktet på meg, og du klapper henne på skulderen og sier ‘stakkars Phoebe’, og hun elsker deg for det.»

Hun vendte seg om og fortsatte å kutte løk og sopp med en kraft som fikk Callum til å føle det som om hun så for seg deler av hans anatomi på skjærefjølen. Han sukket tungt. Han orket bare ikke mer krangling nå og prøvde å finne noe å si som kunne føre dem nærmere hverandre igjen. Så kom han på noe helt perfekt.

«Jeg tror du har rett angående det med sunn livsstil. Så jeg tenkte at vi kunne ta en tur til Lake District sammen nå på lørdag, gå en lang tur, være sammen. Jeg hadde tenkt at vi kunne spise på en pub, men vi kan alltids ta med en salat eller noe hvis du vil være ekstra sunn.»

Liz stønnet inni seg. Hun likte treningssaler og timer. Renslig, ordentlig, organisert, musikk med fart i, varme dusjer og badstue, stilig treningstøy, venner hun kunne sladre med etterpå. Hun likte ikke turer i skog og mark. Hennes erfaring var at det var kaldt, vått og ukomfortabelt. I ødemarka var det ingen som så hva hun hadde på seg, og de eneste hun kunne snakke med, var Callum og Phoebe, og de kom bare til å danne en liten tomannsklubb der de diskuterte bøker og det Phoebe drev med på skolen. Dermed kom hun til å være totalt utenfor.

«Hm, jeg er ganske travel denne helgen,» prøvde hun seg, men så la hun merke til at Callums smil var i ferd med å falle sammen, og hun nølte. Han ville jo bare hjelpe til, og hun kunne ikke skyve ham fra seg. Liz hadde ingen illusjoner om at hun elsket mannen sin, det hadde hun ikke gjort på årevis, men hun hadde heller ingen intensjoner om å ende opp som nok et tall på skilsmissestatistikken. Hennes egen mor hadde skilt seg fra faren for å ‘finne seg selv’, og Liz hadde opplevd konsekvensene av denne selvrealiseringsprosessen på kroppen. En rekke ugne utleieleiligheter. Aldri noen penger til overs til klær eller noe ekstra. Og hun hadde sett hvor nedlatende folk kunne være mot en enslig, middelaldrende kvinne. Nei, den verdenen hadde Liz kommet seg bort fra da hun fikk sitt første modelloppdrag og giftet seg med Callum, og hun hadde ikke til hensikt å dra tilbake til den noen gang. Innimellom, etter spesielt stygge krangler, snakket Callum om å flytte ut, men hun visste at han aldri kom til å gjøre det. Hun hadde alltid fortalt ham at hvis han noen gang forlot henne, skulle hun sørge for at hun fikk foreldreretten til Phoebe og at han fikk så begrenset tilgang til henne som menneskelig mulig. Å være enslig mor var ikke akkurat noen ideell situasjon for henne, men hun visste at Callum tilba Phoebe, og hun var sikker på at han aldri kom til å tørre å sette noe på spill.

Det var ingen grunn til å krangle bare for å krangle, så hun gjorde en halvveis retrett. «Men det er en god idé, vi kan dra en annen helg, snart. Det lover jeg.»

Og med det var den skjøre balansen i ekteskapet deres på plass igjen, enn så lenge.

Kapittel 2

Ella kastet seg ned på plassen vis-à-vis venninnen og helte en halv flaske Chenin blanc i glasset sitt. «Noen ganger tror jeg bare ikke at jeg orker mannen min, barna mine eller livet mitt en eneste dag til,» erklærte hun melodramatisk. «Er det forferdelig å si?»

Imogen betraktet henne med et både bekymret og ironisk smil. «Jeg vil ikke si at det er forferdelig, akkurat. Hva har de gjort som er så ille denne gangen?»

En rekke bilder flakket gjennom Ellas hode. Harriet var i ferd med å få tenner, så i stedet for å få barna i seng og nyte en times aleneluksus til å gjøre seg klar, måtte hun bruke tiden til å bysse, trøste, kose og trygle datteren om å sove. Og da hun visste at hun hadde mindre enn fem minutter på seg, ble det lange, varme badet til en rask vask under armene med en slapp klut. I stedet for sjampo og hårkur måtte hun nøye seg med en kjapp sprut med tørrsjampo, og når hun til slutt hadde funnet sminkepungen under Aidans seng, hadde hun så vidt hatt tid til å kaste litt maskara og rouge et eller annet sted i retning ansiktet.

Da hun endelig kom seg nedenunder, satt mannen hennes ved kjøkkenbordet med et glass rødvin og en avis. Han hadde sagt alle de riktige tingene, han kunne ha sett etter barna, hun burde ha latt ham gjøre mer, bla, bla, bla, men innerst inne i både mage og hjerte visste Ella at hun var den eneste som kunne trøste barna på forsvarlig vis når de ikke hadde det bra.

Nå kjente hun at skyldfølelsen stakk. Den berusende lettheten hun hadde hatt i seg da hun gikk nedover veien uten å måtte skyve dobbeltvognen med bleiebag, babymat, trillesykkel, reisepotte og en skog av kosedyr og pekebøker, var så uvant. Men det hun faktisk gjorde, var å etterlate barna sine til en utrygg skjebne. Hva om Greg glemte at Harriet allerede hadde fått smertestillende og ga henne mer?

«Kom igjen nå, vi er ute på byen og skal ikke ha dårlig samvittighet for noe som helst!» lo Imogen mot henne.

Ella tvang seg til å slappe av og smile før hun tok nok en slurk vin. «Hvordan visste du at jeg hadde dårlig samvittighet?»

«Kanskje fordi jeg er ekspert på å ha det selv? Jeg er verdensmester, faktisk. Og dessuten er du som en åpen bok.»

Ella trakk pusten flere ganger for å roe seg ned, slik hun hadde lært på yogaen for en million år siden.

«Du må gjerne fortelle om det,» sa Imogen tålmodig.

«Å, jeg vet ikke helt, jeg. Aidan var som besatt av djevelen, hver eneste ting i hver eneste skuff i huset er blitt dratt frem og spredt rundt omkring. Og Hattie får tenner nå, så hun ville ikke roe seg ned og sove. Og Greg …»

Hun stoppet opp. Uansett hvor irriterende mannen hennes var, var hun veldig klar over at han var selve drømmen av en perfekt partner og far sammenlignet med Imogens kjæreste, og hun ville ikke teste grensene for vennskapet ved å klage for mye. Men Greg holdt på å drive henne til vanvidd. Det var best å ikke mase om det.

«Ja, ja, nå har jeg rømt fra hele banden,» konkluderte hun. «Og jeg har ikke engang fått spurt deg om hvordan du har det. Hvordan står det til for tiden?»

Imogen kunne lett tenke seg til hva det var som hadde stanset Ellas sedvanlige klagestrøm om Greg, og hun var takknemlig for at hun hadde lagt bånd på seg. Gudene skulle vite at det ikke var noen spøk å være alene hjemme hele dagen med to barn under tre år, men uansett hvor mye medfølelse hun hadde med Ella, greide hun ikke helt å forstå hva det var som var så ille med Greg; det var jo nærmest omvendt, det virket som om det var Ella som var den vanskelige av de to.

«Meg?» Hun trakk oppgitt på skuldrene. «Ingenting nytt her i gården.»

Ella så nærmere på henne. Imogen hadde aldri på seg sminke, brydde seg ikke med å fikse håret, og mote var hun ikke opptatt av i det hele tatt. Hun kledde seg etter årstiden; som oftest i slitte jeans, boots og store, uformelige strikkejakker, eller i bomullskjoler og sandaler. Likevel var hun alltid flott å se på; hun var en naturlig skjønnhet med lange, kastanjebrune krøller, livlige, blågrønne øyne, perfekt porselenshud med noen få fregner over den smale nesen og fyldige, velformede lepper. Kombinert med de lange beina og den naturlig slanke figuren var hun en som menn snudde seg etter, men det virket ikke som om hun forsto det selv. Ella prøvde å ikke hate henne for det, eller å være misunnelig på det faktum at Imogen var slående vakker uten å legge to pinner i kors, mens Ella var avhengig av highlighter, foundation og alle andre produkter som i det hele tatt kunne få plass i sminkepungen, samt stadige – skjønt lite vellykkede – slankekurer for å kunne passere som noenlunde i orden. De siste tre årene hadde hun ikke fått til noe av dette, og dermed satt hun der halvtykk, blek og musegrå.

Men i kveld la hun merke til at venninnen så trett ut. Imogen var blekere enn vanlig og hadde skygger under øynene, og det gjorde Ella bekymret. Og selv om hun var den mest positive personen Ella kjente, virket hun nedtrykt nå.

«Passer Pete Indigo?» spurte hun forsiktig.

Imogen lo. «Kom igjen, som om det er sannsynlig at Pete blir hjemme så jeg kan stikke ut en tur. Nei, naboen har en fjorten år gammel datter som er kjempeflink med henne, og Indigo tilber henne, så hun er barnevakt for meg. Og hvis det skulle bli noen problemer, er moren hennes rett ved siden av, så da kan jeg gå ut uten å bekymre meg. Jeg er mindre bekymret enn om hun skulle vært sammen med Pete, faktisk.»

Hun lo igjen, som for å understreke at hun tøyset, men latteren hadde et snev av bitterhet, og Ella visste at hun mente det.

«Å, Immy, du er håpløs. Du må bli strengere med Pete. Hvorfor skulle ikke han ta ansvar for en gangs skyld? Du jobber hundre prosent for å betale leien og sette mat på bordet, og du gjør nitti prosent av alt som har med barnestell å gjøre når du ikke er på jobb. Du gjør alt husarbeidet, og han bidrar ikke med noe som helst, og så lar han deg ikke dra ut og ta et par drinker med en venninne engang.»

Imogen ristet trist på hodet. «Nei, det er ikke slik at han ikke lar meg dra, han bryr seg ikke om det, det er bare det at han ser på Indigo som mitt ansvar. Det ville aldri slått ham å tilby seg å passe henne, eller skaffe barnevakt. Og han ville ikke ant hva han skulle gjort uansett, hvordan han skulle legge henne eller hva han skulle gjort hvis hun våknet eller det var noe galt med henne.»

Ella ble sint. «Men hun er hans datter også. Hvordan kan han oppføre seg på den måten?»

Imogen hadde vært gjennom dette i sitt eget hode mange ganger.

«Jeg tror det er fordi han ikke ønsket seg barn i utgangspunktet. Slik han tenker, var det jeg som bestemte meg for å fortsette graviditeten, og dermed er Indigo mitt ansvar. Han er veldig glad i henne, men det er mer som om han er en eldre bror for henne, eller en onkel, han skjønner ikke hva det vil si å ha foreldreansvar. Han elsker det når hun er søt, når han kan leke med henne eller lese for henne, men i det øyeblikket noe skal bestemmes, eller det dukker opp vanskelige ting som har med oppdragelsen å gjøre, er han bare ikke til stede. Jeg må vel bare venne meg til det.»

Ella var fremdeles rasende på vegne av venninnen. Hun hadde kjent Imogen i mer enn tre år nå, de hadde truffet hverandre på fødselsforberedende kurs før Indigo og Aidan ble født. Selv om de var forskjellige på mange vis, hadde de blitt venner med det samme og støttet hverandre veldig gjennom den første, slitsomme tiden som mødre. Og hele denne tiden hadde Imogen virket mer som en alenemor, og Ella hadde stadig blitt forundret av at hun konstant forsvarte Pete.

Den halve vinflasken hun hadde fått i seg på tom mage i løpet av ti minutter, gjorde henne modigere.

«Elsker du ham, Immy?» spurte hun rett ut.

Imogen trakk på skuldrene.

«Som kronprins Charles sa en gang; ja, hva det nå måtte bety å elske. Før Indigo ble født, var vi vilt forelsket, jeg har aldri hatt det sånn før. Vi kunne ikke holde oss unna hverandre, men vi hadde så mye å prate om også. Det har vært tøft etter det. Han har jobbet mye med det å være pappa, og vi har dårlig råd. Jeg er konstant utslitt, og jeg setter nok Indigo foran ham. Men som sagt, han er veldig glad i Indigo, og hun er veldig glad i pappaen sin. Og jeg holder meg fast i hvordan det pleide å være før, og håper at alt kommer til å ordne seg når Indigo blir litt eldre og vi får litt mer å rutte med.» Blikket hennes var intenst, og hun så rett på Ella. «Når det kommer til stykket, kan du ærlig talt si at du virkelig elsker Greg, at du er forelsket i ham, at hjertet slår fortere når han kommer inn i rommet?»

Ella kniste. Hun begynte å bli litt småfull. «Herregud, dette er som å ligge over hos hverandre da vi var fjorten! Det er ingen som spør om man virkelig er forelsket i hverandre når man faktisk er gift! Er det fordi folk synes det er litt irrelevant når det er kommet så langt?»

Imogen trakk på skuldrene. «Jeg aner ikke. Jeg har aldri vært gift.»

Ella kniste igjen. «Og hvorfor ikke, om jeg tør spørre? Hvorfor har dere ikke gått til alters?»

Imogen lo. «Pete er rett og slett ikke typen til å gifte seg. Og det er egentlig ikke jeg heller. Vi er vel litt for hippie-aktige. Ærlig talt, ser du for deg meg i en lang, hvit satengkjole, eller med slør? Jeg har aldri syntes at det er nødvendig å være gift for virkelig å forplikte seg. Jeg mener faktisk at det å få barn sammen er den største forpliktelsen som finnes, selv om det jeg akkurat har fortalt om Petes holdning til Indigo motbeviser nettopp det. Men jeg vet at han aldri ville vært utro eller noe sånt.»

Hun holdt inne et øyeblikk. «Men dette er jo ikke rettferdig, du må også svare. Er du fremdeles ordentlig forelsket i Greg?»

Plutselig satt ikke latteren like løst hos Ella. Hun tvilte slett ikke på at hun hadde vært forelsket i Greg. Da hun giftet seg med ham, hadde hun vært skråsikker på at han var den eneste mannen i hele verden for henne, og at de ville være lykkelige sammen til sine dagers ende, og det var mindre enn fire år siden nå. Problemet var bare at det var stor forskjell på skråsikkerheten til en barnløs tjuefireåring og en tjueåtteårig tobarnsmor. Forandringen fra den ene til den andre livssituasjonen hadde endret følelsene hennes, hun var usikker på seg selv og hvem hun var, og på forholdet til mannen. Det å bli mor og prøve å være en så god mor hun kunne være, hadde vært en så bratt læringskurve at hun rett og slett ikke hadde hatt plass til noe særlig annet. Nå som Harriet, den yngste, var nesten atten måneder gammel og livet så vidt hadde begynt å stabilisere seg igjen, begynte det å gå opp for henne at det å la ekteskapet gå for lut og kaldt vann i flere år ikke var så bra. Men hun var ikke helt klar for å konfronteres med de faktiske forholdene i sitt eget hode, og langt fra villig til å diskutere dem med venninnen.

«Å, ja, selvfølgelig er jeg det. Jeg ville vært enda mer forelsket i ham hvis han hadde lært seg hvordan man tømmer oppvaskmaskinen innimellom, men ja, vi har vært sammen så lenge at jeg ikke ser for meg livet uten ham.»

Hvis Imogen hadde lagt merke til at venninnen var litt mer unnvikende nå, var hun taktfull nok til at hun lot være å nevne det. I stedet plukket hun opp menyen.

«Ok, jeg vil i hvert fall ha pommes frites, så da må jeg bare bestemme meg for hva jeg vil ha ved siden av dem.»