John Williams

Butcher’s Crossing

Oversatt av John Erik Bøe Lindgren

John Williams

Butcher’s Crossing

Oversatt av John Erik Bøe Lindgren

… alt som har liv, viser tegn til tilfredshet, og kveget som ligger på bakken, ser ut til å nære store og fredfulle tanker. Disse halkyonene kan letes opp med noe større sikkerhet i det rene oktoberværet vi kaller indian summer. Dagen, som er uendelig lang, sover over de brede åsene og de vide slettene. Å ha levd gjennom alle de solfylte timene fortoner seg som levetid lang nok. De øde stedene virker ikke helt ensomme. Ved skogens port tvinges den overraskede mannen av verden til å legge bak seg byens målestokk for stort og lite, klokt og enfoldig. Vanens ryggsekk faller av ham ved første skritt han tar inn i disse egner. Her finnes en ukrenkelighet som gjør våre religioner til skamme, og en virkelighet som bringer våre helter i vanry. Her ser vi at Naturen er betingelsen som fortrenger alle andre betingelser, og dømmer som en gud alle dem som kommer til henne.

Nature, RALPH WALDO EMERSON

Aye, og poetene sender den syke ånd til grønne enger, som halte hester sluppet uskodd ut på gresset for å fornye hovene sine. Som en slags urtedoktor på sitt vis har poeten en idé om at naturen er den beste medisin mot såre hjerter. Men hvem frøs i hjel kusken min på prærien? Og hvem gjorde villgutten Peter til idiot?

The Confidence Man, HERMAN MELVILLE

DEL EN

I

Vognen som gikk fra Ellsworth til Butcher’s Crossing, var en godsvogn som var bygd om til å frakte passasjerer og mindre last. Den ble trukket av fire muldyr over den furete, ujevne veien som gikk slakt ned fra den flate prærien og inn i Butcher’s Crossing. Mens vognens små hjul vandret ut og inn av hjulsporene etter tyngre vogner, flyttet den tildekkede lasten som var festet midt i vognen, på seg, de opprullede sidegardinene slo mot hickorystengene som holdt listene og lerretstaket oppe, og den enslige passasjeren bakerst i vognen stålsatte seg ved å presse kroppen mot den smale sideplanken. Den ene hånden lå flatt mot den harde, skinntrukne benken, mens den andre grep rundt en av de glatte hickorystengene som satt fast i jernklemmer festet til sideplankene. Føreren, som var skilt fra passasjeren av lasten som nesten rakk til taket, ropte for å høres over prustene fra muldyrene og knakingen fra vognen: «Butcher’s Crossing, rett der framme.»

Passasjeren nikket og lente hode og skuldre ut av siden på vognen. Bortenfor de svette endene og de vuggende ørene på muldyrene fikk han et glimt av enkle skur og telt i en klynge foran noen høye trær. Han fikk et brått inntrykk av farge – av gråbrunt som gikk over i grått, omgitt av kraftig grønt. Så tvang humpingen i vognen ham til å sette seg rett igjen. Han stirret på den svaiende stabelen av last foran seg, blunket fort. Han var tidlig i tjueårene, spedbygd, med lys hud som var i ferd med å rødme etter en hel dag i solen. Han hadde tatt av seg hatten for å tørke svetten av pannen og hadde ikke satt den på igjen. Det lysebrune håret, med samme farge som Virginia-tobakk, var sirlig klippet, men lå i fuktige, ujevnt fargede krøller rundt ører og panne. Han hadde på seg nesten nye gulbrune bomullsbukser, pressen var fremdeles så vidt synlig i det tykke stoffet. Han hadde tatt av seg den brune frakken, vesten og slipset. Men selv i vinden skapt av vognens langsomme fart var den hvite linskjorten flekket av svette og hang slapt omkring ham. Det lyse todagersskjegget glinset av fuktighet. Han tørket ansiktet fra tid til annen med et skittent lommetørkle, som om skjeggstubbene irriterte huden.

Etter som de nærmet seg byen, jevnet veien seg ut, og vognen fikk større fart, vugget rolig fra side til side, slik at den unge mannen kunne løsne grepet rundt hickorystangen og sitte mer avslappet på den harde benken. Lyden fra muldyrenes hover ble jevn og dempet: En støvsky av gul røyk steg opp rundt vognen og drev etter den. Gjennom raslingen i seletøyet, muldyrenes tunge pust, klapringen fra hovene og den ujevne knirkingen fra vognen kunne det nå og da høres fjerne rop av en menneskestemme og vrinskingen fra en hest. Ved siden av veien dukket det opp bare flekker på den store flaten med præriegress. Her og der kom forkullede rester av forlatte leirbål til syne. Noen tjorede hester beitet i det korte, gule gresset, med ørene vendt framover ved lyden av den passerende vognen. En stemme steg i sinne. Noen lo. En hest snøftet og knegget, og det klang i et bissel ved en brå bevegelse. Den svake dunsten av gjødsel hang i den varme luften.

Butcher’s Crossing krevde knapt mer enn et øyekast. Langs en smal kjerrevei lå seks bygninger. Bak bygningene på hver side lå et og annet telt. På venstre side passerte vognen først et slakt telt i falmet militærgrønt med opprullede sider, der det hang et bord med grove, røde bokstaver fra takfliken: JOE LONG, BARBER. På motsatt side av veien lå en lav bygning, nesten kvadratisk, med en lerretsduk til dør. De nakne frontplankene på denne bygningen bar de mer møysommelig utformede bokstavene, i svart: BRADLEY TØRRVARER. Vognen stanset utenfor det neste huset, en lang, rektangulær bygning i to etasjer. Fra denne bygningen steg en lav, uavbrutt dur av stemmer, og det hørtes jevnlig klirring av glass mot glass. Fasaden lå i skygge under et bredt overbygg, men i skyggen over inngangen kunne man skimte et forseggjort skilt, i rødt med svarte kanter, der det sto: JACKSON’S SALOON. På en lang benk utenfor satt flere menn og stirret avslappet på vognen idet den stanset. Den unge passasjeren begynte å samle sammen klærne han hadde tatt av seg tidligere i dagens hete. Han tok på seg hatten og jakken og stappet vesten og halstørkleet i en veske han hadde hvilt føttene på. Han løftet vesken over sideplanken og ned på veien, og i samme bevegelse løftet han et ben over planken og ned på jerntrinnet som lot ham skritte ned på bakken. Da støvelen traff jorda, steg det opp en sky av støv som omga foten. Den la seg på det nye, svarte læret og nedre del av buksebenet og gjorde fargen nesten lik. Han grep vesken og gikk inn i skyggen under framspringet. Bak ham blandet kuskens banning seg med skramling av jern og klirring i kjetting mens han løsnet det bakre, doble tverrtreet fra vognen. Kusken ropte sørgmodig: «Kom og hjelp meg med lasten, noen av dere.»

Den unge mannen som hadde steget ned fra vognen, sto på det grove plankefortauet og så på mens kusken strevde med tømmene, som hadde surret seg inn i vogndraget. To av mennene som satt på benken, reiste seg, strøk forbi ham og gikk langsomt ut i veien. De så på tauet lasten var festet med, og begynte å fikle med knutene. Med et siste rykk klarte kusken å løsne tømmene. Han førte muldyrene diagonalt over veien mot leiestallen, en lav, åpen bygning med kvåvtak holdt oppe av ubehandlede tømmerstokker.

Da kusken hadde fått dyrene inn i stallen, la stillheten seg på nytt over veien. De to mennene løsnet systematisk tauene som holdt fast den tildekkede lasten; lydene fra saloonen var dempet, som under lag av støv og hete. Den unge mannen gikk forsiktig bortover de ujevne lengdene av bordbiter som lå rett på bakken. Foran ham lå en slags jordhytte med skrått tak der det langs kanten var festet en hengslet lem holdt oppe av to diagonale stenger som kunne vippes ned og dekke over den brede åpningen. Inni hytta, på benker og i hyller, lå noen sadler og minst et halvt dusin støvler. Det hang lange remser av lær fra en knagg som stakk ut av jordveggen ved åpningen. Til venstre for den lille hytta lå en toetasjes bygning, nymalt hvit med røde karmer, nesten like lang som Jackson’s Saloon og litt høyere. Midt på var en bred dør med et sirlig innrammet skilt over der det sto BUTCHERS HOTEL. Det var i den retningen den unge mannen gikk langsomt, mens han så støvet fra veien bli skjøvet i raske, korte støt foran føttene.

Han gikk inn på hotellet og stanset rett innenfor den åpne døren for å la øynene venne seg til halvmørket. De uklare konturene av en disk steg opp foran ham til høyre. Bak sto en mann i hvit skjorte helt stille. Et halvt dusin pinnestoler med skinnsete sto spredt rundt i rommet. Det kom lys fra firkantede vinduer plassert med jevne mellomrom på de tre veggene han kunne se. De var dekket av et gjennomskinnelig stoff som bulte lett innover, som om halvmørket og den relative svalheten var et vakuum. Han gikk over det nakne tregulvet til den ventende resepsjonisten.

«Jeg vil gjerne ha et rom.» Stemmen hans ga hul gjenlyd i stillheten.

Resepsjonisten skjøv en åpen protokoll mot ham og rakte ham en fjærpenn med ståltupp. Han skrev langsomt, William Andrews. Blekket var tynt, blekt blått på det grå papiret.

«To dollar,» sa resepsjonisten, trakk gjesteboken nærmere og myste på navnet. «To bits ekstra hvis du vil ha båret opp varmt vann.» Han kikket brått opp på Andrews. «Blir du lenge?»

«Jeg vet ikke helt,» sa Andrews. «Kjenner du en som heter J.D. McDonald?»

«McDonald?» Resepsjonisten nikket sakte. «Skinnmannen? Klart. Alle kjenner McDonald. Venn av deg?»

«Ikke akkurat,» sa Andrews. «Vet du hvor jeg kan finne ham?»

Resepsjonisten nikket. «Han har kontor borte ved saltgropene. Omtrent ti minutter å gå herfra.»

«Jeg går dit i morgen,» sa Andrews. «Jeg kom fra Ellsworth for noen minutter siden og er sliten.»

Resepsjonisten lukket gjesteboken, tok en nøkkel fra en stor ring som satt fast i beltet, og ga den til Andrews. «Du må bære opp din egen bagasje,» sa han. «Jeg kommer med vann når du vil ha det.»

«Om en time,» sa Andrews.

«Rom femten,» sa resepsjonisten. «Det er rett opp trappa.»

Andrews nikket. Trappen besto av åpne trinn som steg bratt opp fra veggen på den andre siden av rommet og skar seg inn i en firkantet åpning i bygningens midtre etasje. Andrews sto i enden av en smal gang som gikk midt gjennom rekken av rom. Han fant sitt eget og gikk inn gjennom den ulåste døren. Inne i rommet var det bare plass til en smal seng med tynn madrass på en sengebunn av tau i spenn, et grovt tilhugget bord med en lampe på og et vaskevannsfat av blikk, et speil og en pinnestol lik dem han hadde sett i lobbyen nedenunder. Det var ett vindu i rommet, som vendte ut mot veien. Det var utstyrt med en lett, avtagbar ramme det var spent et tynt stoff over. Det gikk opp for ham at han ikke hadde sett en eneste vindusrute siden han var kommet til stedet. Han satte fra seg vadsekken på den nakne madrassen.

Da han hadde pakket ut, skjøv han sekken under den lave sengen og strakte seg ut på den ujevne madrassen. Den knaket og ga etter under vekten hans. Han kunne kjenne de stramme tauene som klemte madrassen mot kroppen. Det dunket svakt i korsryggen, rumpeballene og lårene. Han hadde ikke kjent før nå hvor slitsom reisen hadde vært.

Men nå var ferden over. Musklene roet seg, og tankene vendte tilbake til reisen han hadde bak seg. I nesten to uker hadde han latt seg frakte gjennom landet, på vei og skinnegang. Fra Boston til Albany, fra Albany til New York, fra New York – Navnene på byene gikk i surr, rev seg løs fra ruten han hadde fulgt. Baltimore, Philadelphia, Cincinnati, St. Louis. Han husket de harde vognsetenes gnagende ubehag og den sløve ventingen på trebenker i skitne skur. Hele reisens ubehag sivet ut gjennom marg og ben, steg fram i bevisstheten ved vissheten om reisens slutt.

Han visste at han kom til å være støl i morgen. Han smilte og lukket øynene mot lyset fra det tildekkede vinduet han lå vendt mot. Han blundet.

Litt senere kom resepsjonisten opp med en stamp og en bøtte rykende varmt vann. Andrews reiste seg og øste opp litt varmt vann i vaskevannsfatet. Han såpet inn ansiktet og barberte seg. Resepsjonisten kom tilbake med ytterligere to bøtter kaldt vann og tømte dem i stampen. Da han hadde gått, kledde Andrews langsomt av seg, og ristet støvet av klærne etter hvert som han tok dem av. Han la dem omhyggelig fra seg på stolen. Han gikk oppi stampen og satte seg ned med knærne trukket opp mot haken. Han såpet seg sakte inn, søvnig av det varme vannet og kveldsstillheten. Han satt i stampen til han begynte å duppe med hodet. Da det til slutt traff knærne, reiste han seg opp og gikk ut av stampen. Han sto på det nakne gulvet, dryppende våt, og så seg rundt i rommet. Da han ikke fant noe håndkle, hentet han skjorten fra stolen og tørket seg.

Et halvmørke hadde sivet inn i rommet. Vinduet glødet svakt i det tiltagende mørket, og en sval vind fikk stoffet til å bølge og bule. Det så ut til å pulsere som om det levde, vokste og skrumpet. Fra veien hørtes langsomt stigende mumling og lyden av støvler som dunket mot fortausplankene. En kvinnestemme steg i latter, før den brått ble brutt.

Badet hadde gjort ham avslappet og lindret den økende verkingen i de anspente ryggmusklene. Mens han fremdeles var naken, klemte han det sammenbrettede lakenet sammen til en pute og la seg rett på madrassen. Den var grov mot huden. Men han sovnet før det var blitt helt mørkt i rommet.

I løpet av natten ble han vekket flere ganger av lyder han ikke helt kunne identifisere i utkanten av hans sovende bevissthet. I de våkne stundene så han seg rundt, og i det totale mørket kunne han ikke se veggene, rommets yttergrense, og han fikk følelsen av å være blind, svevende i intet, ubevegelig. Det var som om alle lydene av latter, stemmer, alle dempede dunk og smell, klirringen i bisselbjeller og lenker kom fra hans eget hode og svirret omkring der inne som vind i en hul kule. Én gang syntes han at han hørte stemmen og deretter latteren til en kvinne like ved, borte i gangen, i et av rommene. Han lå våken og lyttet en stund, men hørte henne ikke igjen.

II

Andrews spiste frokost på hotellet. I et smalt rom innerst i første etasje sto et enslig, langt bord med noen av pinnestolene rundt – de lot til å være hotellets kjernemøbel. Det satt tre menn ved den ene enden av bordet, bøyd mot hverandre i samtale; Andrews satt alene ved den andre enden. Resepsjonisten som hadde båret vann opp til ham dagen før, kom inn i spiserommet og spurte om Andrews ville ha frokost. Da Andrews nikket, snudde han seg og gikk mot det lille kjøkkenet bak de tre mennene ved den andre enden av bordet. Han haltet litt når han gikk, men det var kun synlig bakfra. Han kom tilbake med et brett med en stor tallerken bønner, maisgrøpp og en kopp rykende varm kaffe. Han satte maten foran Andrews og strakte seg mot midten av bordet etter en åpen skål med salt.

«Hvor kan jeg finne McDonald på denne tiden av døgnet?» spurte Andrews.

«På kontoret hans,» sa resepsjonisten. «Han er stort sett der bestandig, natt og dag. Gå rett bortover veien, mot bekken, så tar du til venstre rett før du kommer til klyngen med popler. Det er det lille skuret på denne siden av saltgropene.»

«Saltgropene?»

«Til skinnene,» sa resepsjonisten. «Du ser det med en gang.»

Andrews nikket. Resepsjonisten snudde seg og gikk ut. Andrews spiste sakte. Bønnene var lunkne og smakløse selv med salt, og maisgrøppen var vassen og knapt gjennomvarm. Men kaffen var brennhet og bitter; han ble nummen i tungen og måtte stramme leppene over de jevne, hvite tennene. Han drakk opp alt sammen, så fort varmen tillot.

Da han var ferdig med frokosten og gikk ut på veien, hadde solen steget høyt over stedets få bygninger og stekte med en intensitet som var nesten til å ta og føle på. Det var flere folk ute nå enn det hadde vært dagen før, om ettermiddagen da han kom til stedet, noen menn i mørk dress og bowlerhatt og et større antall mer uformelt kledd, i falmede blå Levis-bukser, skitne lerretsbukser eller bukser av finere stoff. De gikk med en viss besluttsomhet på fortauet og i veien, men uten å virke travle. Her og der kom et fargerikt glimt til syne av et kvinneskjørt eller en bluse – rødt, lavendel, kritthvitt – midt i alle de mørke nyansene av herreklær. Andrews trakk bremmen på rallarhatten ned for å gi øynene skygge og gikk bortover veien mot treklyngen utenfor byen.

Han gikk forbi skinnbutikken, leiestallen og en liten smie med åpen front. Der sluttet bebyggelsen, og han gikk fra fortauet og ut i veien. Omtrent to hundre meter fra byen lå veien til venstre som resepsjonisten hadde beskrevet. Den var ikke stort mer enn to parallelle remser med jord slitt ned av hjul i bevegelse. Innerst i denne kjerreveien, hundre meter eller så fra veien, lå et lite skur med flatt tak, og bak den var det satt opp en rekke gjerder i et mønster han ikke fikk tak i på så lang avstand. Nær gjerdene, i ulike vinkler, sto flere tomme vogner med skjækene på jorda i retning bort fra gjerdene. En svak stank Andrews ikke kunne identifisere, ble sterkere etter hvert som han kom nærmere kontoret og gjerdene.

Døren til skuret sto åpen. Andrews stanset og løftet en knyttet neve for å banke på. Inni hytta lå et salig rot av bøker, papirer og protokoller rundt omkring på det ubehandlede tregolvet, i tilfeldige stabler i hjørnene og veltende ut av kasser langs veggene. Midt i alt dette, i den tilsynelatende trengselen, satt en mann med oppbrettede ermer bøyd over et grovt bord og bladde med intens hast i tunge protokollsider. Han bannet lavt og monotont.

«Herr McDonald?» sa Andrews.

Mannen så opp. Den lille munnen var åpen, og øyenbrynene var hevet over utstående blå øyne hvis hvitfarge hadde samme gråskjær som skjorten. «Kom inn, kom inn,» sa han og dro hånden raskt gjennom den tynne luggen. Han skjøv stolen tilbake, begynte å reise seg, men satte seg matt ned igjen med lute skuldre.

«Kom inn, ikke bare stå der ute.»

Andrews gikk inn og ble stående rett innenfor døråpningen. McDonald pekte mot et hjørne bak Andrews og sa: «Ta en stol, gutt, sett deg.»

Andrews hentet en stol som sto bak en bunke papirer, og plasserte den foran McDonalds pult.

«Hva vil du – hva kan jeg gjøre for deg?» spurte McDonald.

«Jeg er Will Andrews. Du husker meg nok ikke.»

«Andrews?» McDonald rynket brynene og betraktet den yngre mannen med en viss motvilje. «Andrews …» Leppene strammet seg; munnvikene trakk ned mot furene som kom opp fra haken. «Ikke kast bort tiden min, for pokker; hadde jeg husket deg, hadde jeg sagt noe da du dukket opp. Nå –»

«Jeg har med et brev,» sa Andrews og stakk hånden i brystlommen, «fra min far. Benjamin Andrews. Du kjente ham i Boston.»

McDonald tok brevet Andrews holdt foran ham. «Andrews? Boston?» Han var sur i stemmen, åndsfraværende. Han hadde øynene festet på Andrews mens han åpnet brevet. «Jo, selvfølgelig. Hvorfor sa du ikke at du var – Nettopp, den predikantfyren.» Han leste brevet grundig, bevegde det foran øynene som om det ville gjøre lesingen raskere. «Herregud! Boston. Det må være tolv, fjorten år siden. Før krigen. Jeg pleide å drikke te i salongen hos dere.» Han ristet undrende på hodet. «Jeg må ha sett deg en eller annen gang. Men jeg kan ikke huske det.»

«Far har snakket mye om deg,» sa Andrews.

«Om meg?» McDonalds munn ble stående åpen igjen. Han ristet langsomt på hodet. De runde øynene så ut til å trille i øyehulene. «Hvorfor det? Jeg traff ham bare et halvt dusin ganger.» Blikket hans gikk forbi Andrews, og han sa uttrykksløst: «Jeg var kontorist i et eller annet tørrvarefirma. Jeg husker ikke engang hva det het.»

«Jeg tror far beundret deg, herr McDonald,» sa Andrews.

«Meg?» Han lo en kort latter, før han stirret mistenksomt på Andrews. «Hør her, gutt. Jeg gikk i din fars kirke fordi jeg tenkte jeg kanskje ville treffe noen som kunne gi meg en bedre jobb, og av samme grunn begynte jeg å gå på de små møtene faren din holdt. Halvparten av tiden skjønte jeg ikke engang hva de snakket om.» Han sa bittert: «Jeg bare nikket til det folk sa. Uten at det hjalp meg på noen som helst måte.»

«Jeg tror han beundret deg fordi du var den eneste han kjente som dro ut hit – som dro vestpå, og som etablerte seg.»

McDonald ristet på hodet. «Boston,» nesten hvisket han. «Herregud!»

Han stirret forbi Andrews en stund til. Så hevet han skuldrene og trakk pusten. «Hvordan visste gamle herr Andrews hvor jeg var?»

«En mann fra Bates and Durfee var på gjennomreise i Boston. Han nevnte at du jobbet for firmaet i Kansas City. I Kansas City sa de at du hadde sagt opp og reist hit.»

McDonald gliste stramt. «Nå har jeg mitt eget firma. Jeg sluttet i Bates and Durfee for fire–fem år siden.» Han skulte, og den ene hånden strakte seg mot protokollen han hadde lukket igjen da Andrews kom inn. «Gjør alt selv nå … Vel.» Han rettet seg opp igjen. «Brevet ber meg om å hjelpe deg hvis jeg kan. Hva fikk deg til å reise ut hit, forresten?»

Andrews reiste seg og gikk på måfå rundt i rommet mens han kikket på stablene med papirer.

McDonald gliste; han senket stemmen. «Vanskeligheter? Havnet du i noen slags vanskeligheter der hjemme?»

«Nei,» sa Andrews fort. «Ikke noe sånt.»

«Mange gutter som gjør det,» sa McDonald. «Det er derfor de reiser ut hit. Selv en predikantsønn.»

«Far er lekprest i Den unitariske kirke,» sa Andrews.

«Det blir det samme.» McDonald viftet utålmodig med hånden. «Nå, du vil ha jobb? Du kan jobbe for meg, for pokker. Gudene skal vite at jeg ikke holder tritt. Se på alt dette.» Han pekte på bunkene med papirer; fingeren skalv. «Jeg ligger to måneder på etterskudd og blir stadig hengende lenger etter. Klarer ikke å finne noen her som sitter stille lenge nok til å –»

«Herr McDonald,» sa Andrews. «Jeg vet ingenting om din forretningsvirksomhet.»

«Hva? Ikke det? Vel, det er skinn, gutt. Bøffelskinn. Jeg kjøper og selger. Jeg sender ut jaktlag, de kommer tilbake med skinnene. Jeg selger dem i St. Louis. Preparerer og garver dem her. Håndterte nesten hundre tusen skinn i fjor. I år, to–tre ganger så mange. Enestående mulighet, gutt. Tror du at du kunne tatt deg av noe av papirarbeidet?»

«Herr McDonald –»

«Det er papirarbeidet som tynger.» Han dro fingrene gjennom de tynne, svarte hårlokkene som hang ned rundt ørene.

«Jeg er takknemlig, sir,» sa Andrews. «Men jeg vet ikke om –»

«Faen, det er bare en start. Se.» Med en hånd tynn som en klo grep han Andrews i overarmen og skjøv ham mot døråpningen. «Se der ute.» De gikk ut i den varme solen; Andrews myste og skjermet seg mot det sterke lyset. Fremdeles med grepet festet rundt armen pekte McDonald mot byen. «Da jeg kom hit for et år siden, var det tre telt og en jordhytte der borte – en saloon, et horehus, en tørrvareforretning og en smed. Se på den nå.» Han stakk ansiktet tett inntil Andrews’ og hvisket hest med sursøt tobakksånde: «Hold dette for deg selv – men dette stedet kommer til å bli noe om to–tre år. Jeg har allerede staket ut et halvt dusin eiendommer, og neste gang jeg er i Kansas City, skal jeg stake ut like mange. Det er helt åpent!» Han ristet i Andrews’ arm som om den var en pinne; han senket stemmen, som var blitt skingrende. «Hør her, gutt. Det er jernbanen. Ikke spre dette, men når jernbanen kommer gjennom her, blir dette en by. Slå deg sammen med meg, jeg skal vise vei. Alle kan gjøre krav på eiendom her omkring. Du trenger bare å skrive under på et papir på det statlige eiendomskontoret. Så er det bare å sette seg ned og vente. Det er det hele.»

«Takk, sir,» sa Andrews. «Jeg skal tenke på det.»

«Tenke på det!» McDonald slapp taket i armen og rygget forskrekket bakover. Han slo ut med armene og viftet med dem mens han gikk en stram, hissig liten runde. «Tenke på det? Men det er en stor mulighet, gutt. Hør her. Hva gjorde du i Boston før du kom hit?»

«Jeg gikk tredje året på Harvard College.»

«Der ser du?» sa McDonald triumferende. «Og hva ville du gjort etter fjerde året? Du ville begynt å jobbe hos noen, eller du ville blitt skolelærer, som gamle herr Andrews, eller – Hør her. Det er ikke mange som oss her ute. Folk med visjoner. Folk som tenker på morgendagen.» Han pekte mot bebyggelsen med en skjelvende hånd. «Traff du noen av folkene der borte? Snakket du med noen av dem?»

«Nei, sir,» sa Andrews. «Jeg kom fra Ellsworth i går ettermiddag.»

«Jegere,» sa McDonald. De tørre, tynne leppene ble slappe og åpne som om han hadde smakt på noe råttent. «Bare jegere og hardhauser. Sånn ville dette landet blitt hvis det ikke var for folk som oss. Folk som bare lever av naturen, uten å vite hva de skal gjøre med den.»

«Er det for det meste jegere her?»

«Jegere, hardhauser, noen dagdrivere østfra. Dette er et sted for skinn, gutt. Men det kommer til å endre seg. Vent til jernbanen kommer.»

«Jeg tror jeg vil snakke med noen av dem,» sa Andrews.

«Hvem da?» ropte McDonald. «Jegere? Å, herregud! Ikke si at du er som de andre grønnskollingene som kommer hit. Tre år på Harvard College, og så vil du bruke det på den måten. Jeg burde skjønt det. Jeg burde skjønt det med det samme.»

«Jeg vil bare snakke med noen av dem,» sa Andrews.

«Selvfølgelig,» sa McDonald bittert. «Og før du vet ordet av det, vil du ut på eventyr.» Han ble oppriktig i stemmen. «Hør, gutt. Hør på meg. Hvis du begynner å henge med sånne folk, kommer du til å gå til grunne. Å, jeg har sett det før. Det fester seg som bøffellus. Du begynner å gi blaffen. Sånne folk –» McDonald krafset i luften, som etter ord.

«Herr McDonald,» sa Andrews rolig, «jeg setter pris på det du prøver å gjøre for meg. Men jeg vil gjerne prøve å forklare noe for deg. Jeg dro ut hit –» Han stoppet opp og lot blikket vandre forbi McDonald, bort fra byen, bortenfor jordvollen han forestilte seg var elvebredden, mot den flate, gulgrønne sletten som forsvant i horisonten mot vest. Han forsøkte å forme i tanken det han ville si til McDonald. Det var en følelse; det var en trang han måtte sette ord på. Men uansett hva han sa, visste han at det bare ville være et annet navn på villskapen han søkte. Det var en frihet og en godhet, et håp og en energi han syntes å se ligge til grunn for alt det kjente i livet, som ikke var fritt eller godt eller energisk. Det han søkte, var kilden og bevaringskraften i hans egen verden, en verden som alltid lot til å snu seg bort i frykt for kilden heller enn å søke den, slik præriegresset omkring ham sendte sine fiberrøtter ned i den fyldige, mørke fuktigheten, Villskapen, og derved fornyet seg, år etter år. Med ett, midt på den store, flate prærien, ubefolket og mystisk, dukket det opp et bilde av en gate i Boston for hans indre øye, full av vogner og gående som slet dukknakkede under grenene av almetrær på rad og rekke som så ut til å vokse rett opp fra fortauenes og veibanens flate steiner. Hodet hans ble fylt av bilder av høye bygninger, tett i tett, omhyggelig tilhugget stein skitnet til av røyk og skitt. Hodet hans ble fylt av bildet av Charles-elven, som snodde seg gjennom jordlapper og tettsteder og byer, og brakte med seg menneskenes og byens avfall ut til den store bukten.

Han merket at han knyttet hendene. Fingertuppene gled mot de fuktige håndflatene. Han løsnet knyttnevene og tørket håndflatene på buksene.

«Jeg dro ut hit for å se så mye jeg kan av villmarken,» sa han stille. «Jeg vil bli kjent med den. Det er noe jeg er nødt til.»

«Unge mennesker,» sa McDonald. Han var blitt myk i stemmen. Flate striper av svette rant gjennom glitrende perler på pannen og ned i de buskete øyenbrynene, som hadde senket seg over øynene som betraktet Andrews med stødig blikk. «De vet ikke hva de skal finne på. Herregud, hvis du begynte nå – hvis du hadde vett til å begynne nå, innen du ble førti, kunne du vært –» Han trakk på skuldrene. «Ahhh. La oss komme oss ut av solskinnet.»

De gikk inn i det halvmørke skuret igjen. Andrews oppdaget at han pustet tungt. Skjorten var våt av svette, klistret seg til huden og gled ubehagelig over den når han bevegde seg. Han tok av seg jakken og sank ned på stolen foran McDonalds bord. Han kjente en merkelig kraftløshet og matthet sive fra bryst og skuldre ut i fingertuppene. Det ble lenge taust i rommet. McDonald hvilte hånden på protokollen. En finger flyttet seg uten mål og mening over siden, uten å berøre den.

Til slutt sukket han tungt og sa: «Greit. Gå og snakk med dem. Men la meg advare deg: De fleste her omkring jakter for meg; det blir ikke lett for deg å bli med i et jaktlag uten min hjelp. Ikke prøv å henge deg på noen av mennene jeg sender ut. La mine menn være. Jeg tar ikke ansvaret. Jeg vil ikke ha deg på samvittigheten.»

«Jeg vet ikke engang om jeg vil på jakt,» sa Andrews søvnig. «Jeg vil bare snakke med dem som skal.»

«Søppel,» mumlet McDonald. «Du kommer ut hit, hele veien fra Boston, Massachusetts, bare for å menge deg med søppel.»

«Hvem bør jeg snakke med, herr McDonald?» spurte Andrews.

«Hva?»

«Hvem bør jeg snakke med?» gjentok Andrews. «Jeg bør snakke med noen som kan sakene sine, og du sa jeg skulle holde meg unna folkene dine.»

McDonald ristet på hodet. «Du hører ikke på et ord av det folk sier, du? Du er fast bestemt.»

«Nei, sir,» sa Andrews. «Jeg er ikke fast bestemt på noe som helst. Jeg vil bare lære mer om naturen i området.»

«Greit,» sa McDonald matt. Han lukket protokollen han hadde sittet og fingret med, og slengte den oppå en bunke papirer. «Gå og snakk med Miller. Han er jeger, men han er ikke så ille som de andre. Han har vært her ute det meste av livet sitt. Han er i hvert fall ikke så ille som villstyringene og de harde yankeene. Kanskje vil han snakke med deg, kanskje ikke. Det må du finne ut av selv.»

«Miller?» spurte Andrews.

«Miller,» sa McDonald. «Han bor i en jordhytte nede ved elva, men du finner ham nok helst hos Jackson’s. Det er der de holder hus, natt og dag. Spør hvem som helst, alle kjenner Miller.»

«Tusen takk, herr McDonald,» sa Andrews. «Tusen takk for hjelpen.»

«Ikke takk meg,» sa McDonald. «Jeg gjør deg ingen tjeneste. Jeg gir deg navnet på en fyr.»

Andrews reiste seg. Kraftløsheten hadde spredd seg til bena. Det er varmen, tenkte han, og alt det fremmede. Han sto stille et øyeblikk og samlet krefter.

«Én ting,» sa McDonald. «Jeg ber deg bare om én ting.» For Andrews virket det som om han gled inn i halvmørket.

«Selvfølgelig, herr McDonald. Hva da?»

«Gi beskjed hvis du drar ut, hvis du bestemmer deg for å dra. Kom tilbake hit og fortell det til meg.»

«Selvfølgelig,» sa Andrews. «Vi kommer til å sees ofte, håper jeg. Det er bare det at jeg gjerne vil ha litt mer tid før jeg bestemmer meg for noe.»

«Skjønner,» sa McDonald bittert. «Ta all den tiden du trenger. Tid har du nok av.»

«Far vel, herr McDonald.»

McDonald vinket surt med hånden og vendte brått oppmerksomheten mot papirene på pulten. Andrews gikk sakte ut av skuret og svingte inn på kjerreveien som førte til hovedveien. Han stoppet opp da han kom til hovedveien. Tvers overfor ham og noen meter til venstre sto klyngen med popler. Elven måtte gå bakenfor, på den andre siden av veien. Han kunne ikke se vannet, men han kunne se den kuperte elvebredden full av lav krattskog og ugress som buktet seg bortover i det fjerne. Han snudde seg og gikk tilbake mot bebyggelsen.

Det var nesten blitt midt på dagen da han kom tilbake til hotellet. Kraftløsheten som hadde kommet over ham i skuret hos McDonald, vedvarte. I hotellets spiserom inntok han et lett måltid av seigt, stekt kjøtt og kokte bønner, mens han nippet til bitter, varm kaffe. Hotellresepsjonisten, som haltet inn og ut av spiserommet, spurte om han hadde funnet McDonald. Han svarte at det hadde han. Resepsjonisten nikket uten å si noe mer. Snart forlot Andrews spiserommet, gikk opp på sitt eget rom og la seg på sengen. Han så på at stoffet foran vinduet bulte mykt innover til han sovnet.