Jorunn Johansen

24

Soloppgang

Kjærlighetens egne veier

Jorunn Johansen

24

Soloppgang

Kjærlighetens egne veier

Persongalleri:

Andrine Jakobsen
(før Tronvik) | – | hovedpersonen
Undine og Anton Tronvik | – | foreldrene hennes
Peder Tronvik | – | broren
Isak Jakobsen | – | Andrines store kjærlighet og ektemann
Josefine Jakobsen | – | Isaks søster, taus
Andrine Lierviken | – | Andrines bestemor
Jan Mathiesen | – | Fru Liervikens mann
Olav Mathiesen | – | Jan Mathiesens sønnesønn
Albert Johansen | – | fru Liervikens tidligere svigersønn
Stina Jenssen (før Johansen) | – | Alberts datter, gift med Mathias Jenssen
Mathias Jenssen | – | Stinas mann og tidligere storbonde på Josaksgården
Karin og Ingar Jenssen | – | foreldrene hans
Inga Jenssen | – | Mathias’ søster
Espen Jenssen | – | Mathias’ bror
Ingar Bertelsson | – | Ingas ektemann. Tidligere forlovet med Maja
Eilert Larsson | – | Mathias’ onkel, bor på Fallsjøen
Maja Larsson | – | datteren hans
Jøran Wilhelmsen | – | Majas ektemann, hotellarving
Felicia Wilhelmsen | – | Jørans mor
Sigmund Wilhelmsen | – | Jørans far
Ole Pedersen | – | odelsgutt, pianist og komponist
Herman og Sofie Pedersen | – | Oles foreldre, holder til på Olesviken gård
Aleksander Pedersen | – | Oles bror, Majas ektemann, død
Milla | – | pike som bor hos fru Lierviken
Gjertrud | – | Isaks gamlekjæreste (enke)
Nikolas Stephenson | – | kunstmaler, Andrines tidligere mann
Johanne Wiik | – | Andrine Liervikens søster
Julie Bratsberg | – | Johannes datter, enke
Sigrid, Synnøve, John, Nils
og Helge Bratsberg | – | Julies barn
Julius og Pernille Pettersen | – | Andrine Liervikens bror og svigerinne
Carl Pettersen | – | Julius’ uekte sønn og arving

Slik sluttet forrige bok:

Stina smilte da hun så Julius og Jan i snakk på vei til låven. De to hadde mye å tale om, forsto hun. Etter litt kom også Carl ut, men han sluttet seg til Stina og satte seg i solveggen.

«Det blir en fin dag i dag også,» sa han og smilte.

«Ja, denne sommeren er fantastisk. Snart kommer Mathias ut også. Det ser jeg virkelig frem til,» sa hun og så på ham. Carl så flottere ut enn noen gang. Stina syntes ikke det var rart at Andrine likte ham. Kusinen hadde ikke vist seg her siden hun oppdaget at Carl var på besøk, og Carl beveget seg ikke bort fra gården. I går hadde Stina sett at han tok seg av hestene. Han hadde striglet og vasket dem, renset skoene og tatt dem ut. Det hadde nesten vært som å se Mathias før han ble sengeliggende.

«Det er flott å høre. Jeg ser frem til å bli kjent med ham. Jeg har hørt at han er en både hyggelig og dyktig kar.»

«Ja, det er han. I morgen skal jeg forsøke å få ham ut i frisk luft. Han kan sitte her på krakken og se på livet rundt seg. Og herfra kan han også se hestene,» sa hun.

Carl nikket, men lente seg frem da Julius ropte på ham. «Jeg får gå til far og Jan. De trenger kanskje hjelp,» sa han.

Stina smilte etter ham der han langet opp låvebroen. Hun strakte seg og fant ut at hun kunne gå inn til Mathias og tale litt med ham. Berte tok seg jo av Karolius.

Hun gikk i retning huset og skyndte seg inn i stuen. Der fant hun frem noen kaker fra kakeboksen og gikk ut på kjøkkenet, hvor kaffen fortsatt var varm på kjelen. Hun skyndte seg å helle kaffe i koppen og satte alt på et fat før hun gikk inn til Mathias.

«Mathias? Vil du ha kaffe og kaker?» spurte hun og satte fatet på bordet.

«Mathias?» Hun gikk bort til sengen og så at han sov på ryggen med hendene på dynen.

Kanskje hun bare skulle la ham sove, tenkte hun, og skulle til å gå. Men noe holdt henne igjen, og hun lente seg frem og så nærmere på ham. Hvorfor er du så hvit i ansiktet, Mathias? Er du blitt verre igjen?

Hun satte seg på sengekanten og tok hånden hans. Den var iskald. Hjertet begynte å hamre. Noe var galt. Fryktelig galt. Hun bøyde seg og lyttet på brystet hans. Hvorfor puster du ikke, Mathias? Hva er det med deg?

Hun bøyde seg igjen og tok tak i armene hans og ristet i ham. «Mathias! Mathias! Se på meg!»

Da sannheten gikk opp for henne, la hun hodet på brystkassen hans og hulket høyt.

Min elskede. Du kan ikke være død!

Kapittel 1

Lierviken, sommeren 1857

«Mathias!» Stina skrek, så redd at hun trodde vettet skulle forlate henne. Hun ristet i ham, forsøkte fortvilet å få liv i ham, men han lå der like slapp. «Nei! Du kan ikke være død! Du kan ikke!» ropte hun og forsøkte å løfte ham opp til seg, men han var så tung at det ikke nyttet. «Du må våkne, Mathias! Hører du?» Hun gråt hysterisk og la hodet på brystkassen hans. «Kom tilbake til meg, vær så snill …»

Vagt hørte hun at døren ble åpnet bak henne, men hun orket ikke røre seg. Sorgen raste i henne som en brottsjø. Hun visste det nå. Mathias var død. Hun kunne ikke høre at hjertet hans slo. Det var stille. Brystet hevet seg ikke.

Stille. Så fryktelig stille.

«Hva er galt?»

Stina hørte bestemorens stemme, men hun snudde seg ikke. Gråten stilnet. Det eneste som var tilbake, var noen nesten lydløse hikst. Hun ble som lammet og lukket øynene.

«Jeg hørte deg helt ut på tunet … Hva er skjedd?»

«Han er død. Mathias er død.» Det var så vidt stemmen bar.

«Hva sier du?»

Stina hørte forskrekkelsen i stemmen til den gamle, men den ble mer som et ekko i hodet hennes.

«Stina, hva er det du sier? Er Mathias … død?»

«Ja, han puster ikke lenger. Jeg fant ham slik.» Stina rettet seg opp mens tårene rant nedover kinnene hennes. Det gjorde så vondt i hjertet. Det føltes kvestet, ødelagt. Sjokket var så stort at hun ikke kunne forstå at ektemannen lå foran henne uten pust. At han var død. Borte for alltid.

«Å nei!» utbrøt bestemoren åndeløst. Stina orket ikke se på henne. Hun la hendene over ansiktet og hulket. «Kjære jenta mi … Dette er da aldeles forferdelig. Er du helt sikker?»

«Ja,» hikstet hun. «Men jeg kan ikke fatte hva som er skjedd. Han var i godt humør da jeg gikk fra ham. Han så ikke det minste syk ut.» Stina gråt hysterisk nå. Hun klarte ikke å tenke og maktet ikke å se på Mathias. Hun ble ullen i hodet, som om hun var på vei til å besvime.

Bestemoren måtte ha sett det, for hun satte seg ned på sengen og la armen om skuldrene hennes og trakk henne inntil seg.

«Jeg er så lei meg, Stina,» sa hun mykt og lot datterdatteren gråte.

«Hva er skjedd her?»

Jan sto foran dem med rynkede bryn.

«Mathias er død, Jan. Du må be Markus hente doktoren.» Bestemoren viftet ham av da han ville si noe, men Jan stirret bare forskrekket på Mathias som lå bak dem.

«Gode gud … Det er ikke mulig!»

«Jo, det er dessverre det. Men skynd deg nå, Jan.»

Stina rettet seg opp og så på ham, men hun ble svimmel, og plutselig merket hun at det svartnet for henne. Hun kjente at hun ble tatt imot idet hun falt forover.

*

Hun våknet av at noen dultet borti armen hennes. Forvirret så hun opp på bestemoren, som satt på sengekanten med en bedrøvet mine i ansiktet.

«Er det noe galt?» spurte Stina urolig. Hva var det med den gamle?

«Uff, dette er så vondt … Hvordan går det med deg, kjære pike?»

Stina ble forvirret. «Hvorfor spør du om det?»

Bestemoren tok hånden hennes og holdt den. «Men kjære deg, Stina. Husker du virkelig ikke hva som er hendt?»

«Nei.»

«Mathias er død. Jeg er så lei for det. Unge mannen … Det er en tragedie,» sa bestemoren trist.

Stina stirret storøyd på henne, og langsomt begynte hun å huske hva som var skjedd. Det stakk vondt i magen, og en tung sorg fylte henne. Hun hadde sett Mathias i sengen. Han hadde vært livløs. Han hadde vært død!

Min eneste elskede. Du som er alt for meg!

«Hvor lenge har jeg ligget her?» spurte Stina monotont. Hun var lammet av sjokket og sorgen. Helst ville hun bare dø selv. Alt i henne var mørkt. Hun befant seg i et sort hull som hun aldri ville komme opp av.

«I to dager, kjære deg. Men barnet ditt har det heldigvis bra.»

«I to dager?» Stina satte seg opp og dro teppet til side. «Hvor er han? Hvor er Mathias?» spurte hun febrilsk. Herregud, Mathias. Jeg må se deg! Jeg må se deg en siste gang! skrek det i henne.

«Han ligger i kisten i stuen hos meg, Stina. Vi har stelt ham og tent lys. Begravelsen er ikke før om to dager, så du har tid til å ta farvel med ham.» Bestemoren strøk hånden nedover kinnet hennes, og da kom tårene.

«Jeg sov så tungt. Jeg hadde glemt hva som var hendt da jeg våknet. Hvorfor måtte dette skje med Mathias? Han var i så godt humør. Han så frem til å begynne å arbeide igjen, og til barnet …» gråt hun.

«Jeg vet det, Stina. Det er ingen som forstår dette. Doktoren sa at han hadde vært sikker på at infeksjonen i kroppen var borte. Men Mathias døde mens han sov. Han led ikke, om det er noen trøst,» la bestemoren til og tørket en tåre som rant nedover Stinas kinn.

Stina ristet febrilsk på hodet, overmannet av panikk. «Nei, han kan ikke være død! Jeg vil ikke tro det.» Men hun visste at det var sant. Likevel var sjokket så stort at hun ikke kunne fatte det. At Mathias aldri skulle være hos henne igjen. At hun aldri skulle høre stemmen hans. Hun skulle ikke se inn i de snille øynene. Ingenting. Alt var borte. Han var borte, og med ham var også livet hennes borte. Stina visste at hun aldri ville bli hel igjen. Ikke uten Mathias.

«Det er dessverre slik, Stina. Du har fått sjokk, sa doktoren. Men det er i hvert fall godt å se at du er våken igjen. Jeg var bekymret for deg. Veldig bekymret,» la bestemoren til.

Stina la merke til at den gamle måtte ha grått mange tårer, for øynene var røde.

«Jeg er knust. Jeg …»

«Hysj, du trenger ikke si mer. Jeg skal ta meg av deg, jenta mi. Du er under mine vinger nå, og jeg skal gjøre alt for at Mathias får en verdig begravelse, som den flotte mannen han var. Alle likte Mathias. Han var aldri annet enn snill.»

Stina nikket og stirret ut i luften. «Ingen var som ham.»

«Jeg har gitt beskjed til Andrine og Isak. De tok det tungt, de også. Ja, jeg måtte også fortelle det til din far. Jeg syntes tross alt det var bedre at han fikk vite det av meg enn av bygdefolket.»

«Far?» fnøs Stina og kjente et stikk av hat i brystet. «Han likte aldri Mathias. Han bryr seg vel ikke om at han er død.»

«Jo, det gjør han faktisk. Jeg har aldri sett ham så blek og ute av balanse noen gang. Det gikk virkelig inn på ham.»

«Nå ja. Det spiller uansett ingen rolle. Jeg bryr meg ikke om far. Jeg vil se Mathias,» sa Stina og tørket tårene hurtig. Hun måtte se ham nå!

«Men er du klar for det nå, da, jenta mi? Du skal ikke gi det litt mer tid?»

«Nei! Jeg må se ham nå, med det samme.»

«Ja vel. Jeg skal hjelpe deg opp. Jeg har funnet frem en svart kjole til deg.»

Stina kom seg opp på ustøe ben. Hun var så avkreftet at det skremte henne. Bena skalv under henne, og hun var så svimmel at hun trodde hun skulle besvime igjen. Men det hjalp da bestemoren støttet henne bort til stolen.

Der sank hun ned og løftet armene, slik at bestemoren fikk hjulpet henne å skifte. Da den svarte kjolen var på, reiste hun seg som en viljeløs dukke. Det spilte da ingen rolle hvordan hun så ut! Mathias kunne ikke se henne likevel.

«Jeg skal børste håret ditt. Det er flokete,» sa bestemoren vennlig, men Stina avfeide henne.

«Nei! Det betyr ingenting. Jeg vil se Mathias nå. Håret får være som det er,» sa hun sint, men angret med det samme. Bestemoren var bare snill og god mot henne. «Unnskyld. Jeg mente det ikke,» sa hun og kjente at klumpen i halsen vokste seg stor igjen. Hun svelget, orket ikke gråte mer. Men da de gikk side om side over tunet, kom tårene likevel, og hun saktnet farten. Der inne er du, Mathias. Jeg skal se deg, men du vil ikke se meg, for øynene dine er lukket. Du hviler nå og er kommet til himmelen sammen med din mor. Nå er dere gjenforent.

Hun rettet ryggen og gikk videre, men stanset da hun sto i hallen.

«Jeg vet ikke om jeg orker likevel,» sa hun nølende da hun så blafrende lys fra den åpne døren. Hun visste at det var der Mathias lå i kisten.

«Du bestemmer selv om du vil gå inn dit, Stina. Det haster ikke,» sa bestemoren og tok et bedre grep om armen hennes.

Stina stålsatte seg. «Jeg må gå inn dit. Jeg vil se ham,» sa hun, og den gamle nikket. De gikk sakte inn i stuen, og Stina hikstet til da hun så ektemannen ligge i den åpne kisten, omgitt av kandelabre med hvite, flakkende lys. Gardinene var trukket for og belysningen var dunkel.

«Skal vi gå ut igjen?» spurte bestemoren fortvilet, men Stina ristet på hodet.

«Nei, jeg klarer meg,» sa hun og gikk sakte bort til kisten. Hun var valen i bena og skalv som et aspeløv. Tårene rant, og sorgen var så fortærende vond.

Mathias lå på ryggen med foldede hender. Ansiktet var blålig og øynene lukket. Det svarte håret var gredd sirlig tilbake.

Stina sank sammen, men bestemoren holdt henne fast, og hun rettet seg fort i ryggen. Så lente hun seg over kisten og la hånden over hans, men trakk den hurtig tilbake da hun kjente at han var iskald.

Da hun vaklet, dro bestemoren henne med seg bort til en stol og hjalp henne å sette seg. Stina hulket, orket ikke se. Orket ikke tenke på at han ikke var her lenger. At det hun nettopp hadde sett bare var et skall. Det fantes ikke liv i kroppen. Den som en gang hadde utført hardt arbeid … hendene som hadde holdt henne. Leppene som en gang hadde kysset henne.

Bestemoren forsvant ut, men kom raskt tilbake og rakte Stina en kopp kaffe. «Det vil gjøre deg godt, Stina. Det er litt brennevin oppi, slik at du blir rolig. Jeg har aldri sett deg så blek før, og jeg er redd du skal falle om.»

Stina registrerte vagt at Jan og Carl kom inn. De stilte seg i bakgrunnen, begge med alvorlige ansikter. Nølende tok hun imot koppen og drakk den sterke kaffen i små slurker, mens hun hele tiden måtte tørke tårene som rant.

Jeg blir aldri menneske igjen etter dette, tenkte hun mens hun stirret på kisten.