May Lis Ruus

26

Nattmannens datter

Gamle synder

May Lis Ruus

26

Nattmannens datter

Gamle synder

PERSONGALLERI

På Ditlefsengen

Lucie Adelis Tønnisdatter, nattmannens datter

Dragon Ditlef Bastiansen Lyche

Sigri, tjenestepike hos dragonen

På Christencegård

Tilly, foreldreløs jente på 10 år

Karen Malene, Lucies venninne

Herman Bryning, gift med Karen Malene

Gregers, Karen Malenes ettårige sønn

Beana, tidligere tjenestepike hos familien Broch-Wagner

Knud Lyders, Beanas venn

På Nordnes

Nestor Natmand, nattmann og rakker

Christine, gift med Nestor

Bo, rakkerknekt

Marte, gift med Bo

Andre

Gregorius Galle, forstander på Manufakturhuset

Antonette Galle, forstanderfrue

Elisabetta, tidligere barnelem på Manufakturhuset

Lars Ottesen, tidligere barnelem på Manufakturhuset

Politimester Arnoldus Berg

Bastian Lyche og fru Alhel, dragonens foreldre

Fru Christence Broch-Wagner, dragonens hustru

Jan Lossius, soldat og kamerat av dragonen

Tusen takk til Gro Eikeland for nyttige opplysninger om Austrheim.

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK

Lucie og Christine hadde tørket av tallerkenene da Bo stakk hodet inn på kjøkkenet for å spørre hvor priveten var. Han hadde Marte ved siden av seg. Lucie forklarte veien og ga ham en lykt.

«Han blir en god far,» sa Christine tankefullt mens hun så etter dem.

«Sikkert. Han er en helt annen nå enn slik jeg kjente ham. På Manufakturhuset var han opprørsk og oppfarende, og hadde vanskelig for å finne seg til rette. Jeg tror han gjorde det rette den gangen han ble fars dreng.»

Christine nikket. «Det er ikke lett å tilpasse seg et liv der alle forteller en hva man skal gjøre. Derfor passer nattmannvirket godt til ham. Men det er selvsagt trist for barnet de venter, som aldri vil kjenne et annet liv. Det barnet får ikke noe valg.»

Lucie nikket taust. Hennes far hadde tatt et valg for henne. Takket være den beslutningen var hun her nå. Trygg, fri og lykkelig. Hun så ned. I hendene hadde hun en terte med fineste mandelmasse, sukker og multekrem. Hun selv var kledd i brokade og kniplinger, og på fingrene hadde hun to vakre sølvringer. En velstand hun ikke hadde trodd hun skulle oppleve noen gang i livet.

«Din far mener at Bo må tenke på mulighetene barnet har.»

Lucie så opp. «Mener du … bortsetting? Fostring?»

Christine knep munnen sammen. Det var svar nok.

«Nei. Det kan dere ikke gjøre mot Marte. Ikke etter at Karen Malene tok … fikk Gregers tilbake.»

«Jeg er enig. Det er ikke den verste skjebne. Vi har et godt liv, alle fire.»

«Å …» sa Lucie da hun forsto hva det betydde. «Så om du og far skulle ønske å reise fra byen og begynne på nytt, kan dere ikke det så lenge du må hjelpe til med Martes barn … hun kan ikke ta seg av det alene.»

Christines smil hadde et bedrøvet drag over seg, men så lo hun det vekk. «La oss ikke tenke på det nå. Mannfolkene venter på kake!»

Ditlef og faren satt tilbakelent i stolene sine og røykte pipe.

«Vi snakker om julegaver,» opplyste Nestor da han så de to. «Vi har med noe, vi også.»

«Det var ikke nødvendig,» sa Lucie, satte kaken på bordet og grep kniven for å skjære den opp.

«Det er ikke mye, for vi var sent ute.» Christine smilte. «Vi tar det etterpå, for nå er det kake.»

Ditlef reiste seg, grep karaffelen med vin og skjenket i de andres glass. «Det er ikke bare vi som er sent ute med juleforberedelsene. Jeg møtte en av rådmennene hos gullsmeden i går, og han kjøpte en patteflaske i sølv.» Så stivnet han. Han kastet et fort blikk på Lucie, som om han angret uttalelsen. «Om forladelse. Det var ikke meningen å minne deg på …» Han satte fra seg karaffelen og gikk bort til henne.

Lucie rynket brynene, for hun skjønte ikke hva det hadde med henne å gjøre, bare at Ditlef tydeligvis mente at det ville gjøre henne trist.

«Patteflaske?»

Hun hadde bare sett patteflasker av horn som folkene på gårdene ga til dyreunger som ikke fikk nok melk fra moren, men også spedbarn kunne drikke av patteflasker når mødrene ikke hadde nok melk. Hun lurte på hvordan en i sølv så ut. Kanskje den var formet som et horn, den også?

Ditlef så lettet ut og humret litt. «Jeg syntes det var besynderlig, for mannen er i sekstiårene, og madammen er jevngammel med ham. Han så nesten skyldbetynget ut da han oppdaget meg. Han har vel avlet barn med en tjenestepike eller en frille, men da er det jammen en fin gave å gi. Hvis ikke det er datteren hans som har fått barn … Fanden!»

Lucie skjønte at han hadde innsett noe, noe viktig. «Ditlef! Hva er det?»

«Hvor langsom går det an å bli! Han kjøpte en patteflaske, i sølv, så det er ikke til et diedyr, men til et spedbarn. Rådmannen er fru Galles far!»

«Emme!» utbrøt Lucie og la begge hendene over ansiktet. «Gode Gud, Ditlef! Der rådmannen er, er vår datter!»

PROLOG

Bergen, 1681

Det hadde sluttet å regne da Antonette snek seg ut i hagen. De blanke regndråpene som hvilte på alle vekstene, lignet tårer. Himmelens tårer for mannen som hadde blitt gravlagt i Domkirken i dag.

Ennå hadde ikke Antonette grått over sin avdøde morfar. Alle snakket over hodet hennes, som om hun ikke skjønte at det var henne de omtalte.

Det er ikke naturlig at en pike på ti år ikke gråter.

Hun felte ikke en tåre da kisten ble båret ned under kirkegulvet.

Hun virket så knyttet til sin salige morfar, men skinnet bedrar.

Et kaldt barn, som ikke har blitt tuktet nok.

Selv om Antonette visste at folk snakket om hennes følelsesløse ytre, trengte hun ikke å vise hvordan hun hadde det inni seg. Sorgen var hennes egen, og å gråte brakte ham ikke tilbake.

Ingen kunne forgude et menneske mer enn Antonette hadde forgudet sin bestefar. Han var den eneste som virkelig så henne, selv om hun var en pike og ikke en gutt.

«En gutt sikrer alderdommen, men en pike sikrer lykken. Og du er min lykke, Netten min,» hadde han sagt en gang, og sett på henne med de varme øynene sine.

Han var mer enn hennes morfar, han var som en far for henne. Antonettes far hadde gått bort da hun var ett år. Alt hun hadde etter ham, var slektsnavnet hans. Hun hadde intet forhold til navnet, og hun skulle ønske hun heller hadde fått sin morfars slektsnavn. Men piker fikk farens navn, ikke morens eller morfarens.

Gravølet til minne om Bertram von Horn ble holdt i hans store herskapshus i Rode 11. Der hadde Antonette tilbrakt det meste av sitt tiårige liv. Kun to år hadde de bodd annetsteds, og det var de to årene da Antonette var fem og seks år. Da hadde moren vært gift med sin andre ektemann, men han hadde dødd under krigen med svenskene. Igjen flyttet Antonette og moren tilbake til morfarens hus, og Antonette hadde følt at hun var kommet hjem.

At hennes morfar var en aktet herre, visste Antonette til tross for sin unge alder. Folk sa at han hadde en formidabel formue, og eide mange jordegods i amtet. Hun hadde lært seg alle titlene hans, og ingen var stoltere enn henne over å slekte på en slik stor mann. Hennes bestefar hadde vært slottsskriver, rådmann, borgermester, lagmann, befalingsmann, overhoffrettsassessor og stiftamtsforvalter for Bergenhus.

Dessuten hadde han vært adelsmann med eget våpenskjold. Det var rødt og hvitt, hadde en ridderhjelm med tyrehorn, samt et skjold med to stjerner og en fransk lilje. Tittelen hadde han fått fordi han hadde hjulpet kongen, sa folk, men den hadde også kostet mange penger. Det var det verdt, betrodde han Antonette en gang, for det åpnet for mange muligheter og ga et vell av fordeler.

Selv om han var en travel mann, hadde morfaren alltid tid til sine to store lidenskaper. Den ene var datterdatteren. Den andre var hans vakre hage, som omga herskapshuset som lå mellom Jonsvollene og Sydnæs og hadde Nøstebukten like nedenfor.

Antonette elsket hagen. Her kunne hun vandre i timevis når morfaren ikke var hjemme. Bak huset var det en spennende skog med allverdens forskjellige trær. Noen hadde blomster og frukter, andre bar kongler og nøtter. Noen var gode å klatre i, mens et par var fine gjemmesteder når hun ikke ville at moren skulle finne henne. Foran huset sto en allé med tette, kjegleformede trær, og bak dem lå uendelige rader med bed der det sto bærbusker og grønnsaksplanter på rekke og rad.

Daglig hilste hun på og snakket til de seks vokterne, som hun kalte dem. De var hugget i sten og tæret av vinden og frosten, men like fullt kunne Antonette se deres karakter. I all hemmelighet lot hun som om disse stenfigurene var virkelige mennesker, og deres beste egenskap var at de var gode til å lytte. Særlig den unge gutten med hatt på hodet og en løk i hånden. At han var naken og kun dekket seg med et klede, brydde ikke Antonette seg om. På den måten kunne man ikke se om han var fattig eller rik. Han var bare et menneske. Eller, det var han jo ikke, siden han var hugget i sten, men Antonette så på ham som en levende gutt. Hennes eneste venn. Hun og Løkgutten delte en hemmelighet. Ved sokkelen var det nemlig et lite hull i jorden, og der bodde det et pinnsvin. Mens Løkgutten ga pinnsvinet ly og beskyttelse, sørget Antonette for mat og melk.

Den beste tiden var når hun ikke var alene, men sammen med bestefaren. De to pleide å stelle blomstene, urteplantene, bærbuskene og frukttrærne. Hver dag, så sant han ikke var på reise, og i allslags vær. Så lenge Antonette kledde godt på seg og gikk inn igjen når hun ble kald, var det ikke noe galt i regn, mente morfaren. Bertram von Horn overlot ikke sine vekster til en gartner, for han ville selv nyte gleden arbeidet ga ham.

Det aller helligste stedet var den store dammen nederst i hagen. Der bodde det frosker, gullfisk og tamme ender. Morfaren hadde mange ganger advart henne mot å gå dit alene, og hun hadde lovet å kun oppholde seg der når hun var sammen med ham.

Hvem skulle nå sitte på benken ved siden av henne og mate fiskene og endene? Ikke moren, for hun brydde seg ikke om hagen. Og tjenestefolkene var altfor opptatt.

Nå tilhørte eiendommen med hus og hage Antonettes onkel. Han kom til å trenge det alene for seg og sin kone og deres fem sønner, og det var ikke plass for Antonette og moren. De ville arve en betydelig sum fra den store formuen, men det hjalp ikke. Ingen penger kunne erstatte huset og hagen der alle minnene lå.

Antonette kjente en klump i magen. Hun var lei seg, og hun var redd. Hvor skulle hun og moren bo? Hvem skulle ta seg av hagen nå som morfaren ikke var mer? En gartner ville gjøre oppgaven for lønnens skyld, ikke med kjærlighet for hver eneste lille vekst, og ikke med omtanke selv for småkrypene som fløy, klatret og krøp. Hvordan skulle det gå med pinnsvinet? Ville Løkgutten savne Antonette?

Plutselig lød latter borte ved snurretrærne, og Antonette strakte hals. Morens latter ble alltid etterfulgt av en hosteri, noe som kom av pipene hun røykte støtt og stadig. De gjorde stemmen hennes hes, akkurat som mennene hun gjorde forretninger med.

Hvordan kunne moren le på en dag som denne? Hun hadde mistet sin far! Og med ham, sitt hjem.

Antonette smatt bort til den oppmurte dammen der vannliljene sto i knopp, og gjemte seg bak en blomstrende busk.

Moren hadde sett henne, for hun vinket. «Antonette!»

Hun var kledd i sin svarte silkekjole, som trolig ikke hadde vært brukt siden forrige sørgetid, da den andre ektemannen døde. Den strammet over magen så valkene var synlige.

Bestemte hender trakk Antonette frem fra busken.

«Der er du, Antonette! Vi har lett etter deg! Vi kom ut hit for å se etter deg, ikke sant, Mouritz?»

Mannen flirte. «Ja, det var nettopp det vi gjorde her ute i hagen.»

Antonette visste at moren ikke hadde lett etter henne. Hun hadde neppe savnet datteren engang.

«Hvorfor står du bare der uten å si noe? Hva er galt med deg, jente?»

«Er datteren Deres tunghørt?» Denne Mouritz så undersøkende på Antonette, og så hevet han stemmen. «Hører du dårlig, lille pike?»

Antonette skjønte at dette måtte være herren som hadde beilet til moren siden påske. Han var høy og hadde svart skjegg rundt munnen. Han stakk tommelen innenfor vesten, trolig uten å tenke over det, for det var slik dannemenn viste frem alle ringene sine. Denne mannen hadde gull på alle fingrene.

«Nei, det er ingenting i veien med hørselen hennes. Datter, hils pent på din kommende nye far.»

Antonette neiet lydig, men slo ikke blikket ned. Det hadde hennes morfar lært henne. En dannet pike holdt blikket til dem hun hilste på.

«Søt. Men ikke så godt tuktet som min egen datter. Hun senker blikket når hun hilser på voksne.»

«Nå, Antonette? Skal du ikke si noe til den snille mannen? Du kan jo snakke. Vis ham at du kan snakke.»

Antonette nikket. Hun skulle sannelig vise at hun kunne snakke. «Jeg vet hvem De er. Jeg vet om Cornelia.»

KAPITTEL 1

Sandviken, 24. desember 1702

Det ble helt stille i spisestuen mens vissheten sank inn i dem. Lucies og Ditlefs lille datter var sannsynligvis funnet!

Lucie lurte på om hun tok feil, om hun hadde rett til å la håpet tennes. Hun så på faren, og hans ansiktsuttrykk viste samme håp som hun følte inni seg.

«De er i amtet. Og de er ikke langt unna.» Ditlefs stemme var bare en hvisken, som om han snakket til seg selv. «Under en dagsreise. Slik må det være.»

«Det er ikke sikkert at det er … at det er Emme …» begynte Christine, men stemmen hennes døde ut.

De visste alle sammen at det ikke var feil. Alt stemte. Forstander Galle hadde vært hos bartskjærer Bryning i løpet av høsten. Nær byen. Fru Galle skulle spille svanger for å vise frem barnet som sitt eget kjødelige barn. Siden det ikke var hun som hadde født barnet, men Lucie, hadde ikke forstanderfruen modersmelk, og trengte kanskje en patteflaske i tillegg til ammen. Og denne patteflasken hadde hennes far kjøpt i byen dagen før.

«Hvor bor denne rådmannen, Ditlef?» Lucies pust kom i korte hiv. Hun følte seg lamslått. Hjertet kjentes som om det skulle slå seg gjennom brystkassen, og det prikket for øynene. Kjolen føltes for trang, som om hun ikke fikk puste.

Ditlef la en hånd på pannen sin. «Gudene vet … jeg …» Brått reiste han seg. «Jeg vet ikke. Men det er det ikke vanskelig å finne ut!» Jakken hans hang over stolryggen, og han tok den på seg.

«Herr Lyche … Ditlef … Det er julekvelden,» kom det prøvende fra Lucies far.

Ditlef så uforstående ut, som om han ikke skjønte betydningen av ordene.

«Ja?» Så gikk det opp for ham, for han ble stående stille. «Å.»

Lucie ristet på hodet over muligheten for at ingenting kunne bli gjort i kveld. I neste øyeblikk var hun borte hos dragonen. «Ditlef! Vi har ingen tid å miste!»

Han nikket, fremdeles virket han fjern. «Leo … han må sales. Rasmus … nei, jeg gjør det selv.» Ordene kom i rykk og napp.

Da reiste Nestor Natmand seg. Skikkelsen hans ruvet i den romslige stuen. «Dere får ikke gjort noe i kveld. Vent til høymessen i morgen. Snakk med folk der. Eller gå til froprediken om formiddagen, det kan hende at noen fra magistraten kommer da også.»

Som om betydningen svevde et stykke over Lucies hode, skjønte hun bare så vidt hva faren snakket om. De som visste noe om rådmannen, ville trolig ikke gå til gudstjenesten juledags morgen. De ville gå til høymessen, som var om kvelden. Om et helt solemerke!

«Nei …» hvisket hun.

Ditlef lot fortsatt til å være i egne tanker. «Jeg kan ri inn til byen … banke på dører. Noen i magistraten og de eligerede menn må være igjen her … ikke alle kan ha rømt til bygdene.» Han nikket, som for å overbevise seg selv. «Jeg får vite det av noen. Og så rir jeg i natt. Om det er sørover, er det …»

Lucie følte seg matt. Hun ante ikke hva hun ønsket. Det var ikke ufarlig å dra noen steder i mørket, og attpåtil på julaften, når alle var inne. Julenatten var en natt som var full av alskens unevnelige farer.

Farens dype stemme røsket henne ut av tankene.

«Du kan ikke ri i mørket. Du kan heller ikke banke på dørene til folk nå.»

Christine nikket. «Vent til i morgen. Vær så snill.»

Ditlef bare ristet på hodet. Lenge, uten å si noe. Lucie skjønte at han tenkte på hvilke muligheter de hadde.

«Dere får ikke gjort noe før høymessen i morgen,» fortsatte Nestor. «Dere kan spørre dere for på kirkeplassen.»

Lucie skjønte hva faren mente, og hun så fornuften i det. Likevel var de så nær nå. Det var det første troverdige sporet de hadde etter datteren.

Hun så på faren en lang stund, som om tankene hennes kunne overføres til ham.

«Luciemoren, snakk ham til rette,» sa han lavt. «Det er mer enn tidsnok om han legger ut i morgen etter fropredikenen. I dagslys minsker faren for at en ulykke skal inntreffe.»

Følelsene rev og slet i henne. For sitt indre så hun glimt av det som ikke hadde skjedd, men som kunne skje. Dragonen som sprengred hesten ut av byen. I mørket, på isete veifar fulle av sleipe stener som Leo kunne gli på. Han kunne falle av og bli liggende i ørske eller det som verre var. Det var ikke lenge siden Ditlef hadde ligget skadet, og han var ennå ikke like sterk som han hadde vært før bybrannen.

Lucie så også bilder av gjenforeningen med den lille datteren. De klare, blå øynene med de lange vippene som hadde brent seg fast i hennes minne. I morgen kunne det skje! I morgen kunne Lucie holde lille Emmelie i sine armer igjen!

Fortvilelsens bølger vokste seg sterkere. Det var ikke et øyeblikk å miste. Samtidig visste hun innerst inne at hun heller ikke hadde sin elskede å miste.

«Jeg … jeg vet ikke …» sa hun rådvill, og så fra faren til Christine og til Ditlef.

«Jenta mi …» Farens stemme var bedende. «Det er bare tale om et halvt solemerke. Ditlef kan reise i morgen før non, og med godt hell kan han være tilbake før kvelden.»

«Ja vel,» hørte Lucie sin egen stemme. Mer klarte hun ikke å si, for gråten kom. Ubarmhjertig, men forløsende.

Ditlef så opp. Huden strammet seg over kjevene, og øynene var blanke. Så nikket han. «Vi får vente til fropredikenen med å finne ut hvor rådmannen bor. Etter det rir jeg av gårde. Uansett hvor de befinner seg, er de ikke langt fra kjøpstaden. Og hvem vet, kanskje kommer både rådmannen og hans datter og svigersønn i kirken i morgen.»

«Med Emme,» sa Nestor stille.

Christine bare nikket.

Ingen orket å spise mer, og de tok med seg glassene inn i finstuen. Marte og Bo kom inn igjen, uten å merke den spente stemningen. Nattmannens unge dreng ledet sin døvblinde, barntunge kone med omsorg, og anbrakte henne på en stofftrukket lenestol. Hun satte seg ned uten å si noe.

«Det er bitende kaldt der ute,» sa han og gned hendene mot hverandre før han satte seg til rette på stolen ved siden av. Rakkerdrengen tok seg god tid med å rette på det rødbrune skjerfet han hadde i halsen, for deretter å trekke i vesten. «Det er ikke ofte jeg går med de gamle bededagsklærne jeg brukte på Manufakturhuset.» Han rynket brynene og så fra den ene til den andre. «Dere er så stille … Har det hendt noe? Nestor?»

Lucie så at faren klødde seg på hodet, og så nikket han. «For så vidt har det det. Det er tidender om lille Emme. Alt tyder på at hun er hos forstander Galles svigerfar, men vi vet ikke hvor han befinner seg. Utenfor byen, trolig.»

«Du store,» utbrøt Bo og så på Lucie. «Og så sitter dere her? Burde dere ikke …»

«Det er ikke mye man får gjort på en kveld som denne,» brøt Nestor ham av. Stemmen hadde en skarp brodd.

Ditlef reiste seg med et tungt sukk. Han skjenket rhinskvin i glassene som sto foran Bo og Marte, tydeligvis uten å huske at den yngre mannen hadde holdt seg til cider under måltidet.

«Kanskje vi skal gå hjem,» kom det lavt fra Christine. Hun la hånden lett over Nestors lår.

«Nei, vær så snill å bli,» ba Lucie. «Jeg vil gjerne at dere er her. Så får vi tankene over på noe annet.»

De andre nikket taust, for å bifalle ønsket. Ventetiden ville falle lang, og om de var sammen, ville det kanskje føles som om tiden gikk fortere.

«Vi har med noen gaver,» sa Christine og smilte prøvende, som om hun var usikker på om det passet seg nå i denne stunden.

«Det var ikke nødvendig,» sa Lucie fort.

«Vi har ikke noe med.» Bo grep glasset med de små bringebærknoppene på stetten. Han førte det til Martes hender. Hun drakk en slurk, skar en grimase og ristet på hodet. Bo trakk på skuldrene og tømte glasset i et par slurker.

«Det er fra oss alle,» fortet Christine seg å si. Hun tok opp en kurv hun hadde satt på gulvet. Med den ene hånden strøk hun over det rødrutete kledet som dekket innholdet, men ble sittende med kurven i fanget.

Ditlef satt ytterst på stolen og glodde i bordet, uten å bry seg om den anstrengte samtalen eller den trykkende stillheten.

Bo reiste seg langsomt. «Vi ror over nå, Nestor. Marte sa i sted at hun var trett, og det skal bli godt å legge seg.»

«Ja, gjør det,» sa Nestor lavt. «Vi kan gå innover.»

«Mange takk for gjestfriheten, herr Lyche.»

Lucie så på Ditlef, men han lot ikke til å legge merke til noe av det som skjedde rundt ham. Det var enda en grunn til at hun ville ha faren her.

Bo tok Martes hånd, og Christine fulgte dem ut i bislaget. Lucie hørte dempede stemmer, og omsider slo døren igjen.

Da nattmannkonen kom tilbake, ble hun stående ved siden av sin mann. «Nestor …»

Han skjønte hva konen ikke sa, og så på Ditlef. «Er dere sikre på at vi skal bli litt til?»

Endelig lot det til at Ditlef rev seg ut av de dype tankene. «Ja. La oss prøve å glemme det vi ikke kan gjøre noe med. Om enn for en stakket stund.»

Smilet hans nådde ikke til øynene, men Lucie var glad for at han var til stede i værelset igjen.

«Vi kan utveksle gavene nå,» sa Lucie og håpet at det kunne lette litt på stemningen.

Christine satt fremdeles med kurven på fanget. Hun løftet på kledet og tok opp to lange lys. «Dette er fra meg til dere begge. Det var noe jeg prøvde meg på … det er talglys som jeg har støpt selv, med duftende olje fra urter.» Hun holdt lysene opp til nesen og smilte. «Det gjør underverker i den lille stuen vår i alle fall.»

«Skal du ikke gi henne dem?» hvisket faren med et lite nikk mot Lucie.

«Å ja, selvfølgelig.» Christine lo litt, lente seg over bordet og overrakte lysene til Lucie. «Vær så god. Eller gledelig jul!»

Lucie snuste på lysene. De luktet blomster. «Mange takk, Christine. Disse skal jeg spare til en passende anledning.» Hun så for seg stunden i badestampen og kikket stjålent på Ditlef, som blunket tilbake.

«Og her er fra din far. Han har arbeidet mye med dette, skal jeg si deg.» Christine holdt frem et stykke sammenrullet skinn. Det hadde rettskårne kanter og var bundet sammen med en hampsnor.

«Det er det spillet … hnefatafl,» kom det fra faren. Han virket spent og brydd på samme tid. «Eller Kongens bord.»

«Å!» utbrøt Lucie glad.

«Her er brikkene.» Christine ga henne en liten skinnpung.

I stedet for rullestenene Lucie hadde sett før, hadde faren skåret små figurer ut av et stykke klebersten. Det var nydelig arbeid, og det var tydelig at han hadde brukt mye tid på det.

«Mange takk, far,» sa hun, rørt over tiden han hadde brukt på noe som ikke var særlig nyttig.

«Jeg tenkte at du kunne spille med Tilly. Eller at dere to kan spille det på rolige kvelder i årene som kommer … når lille Emme er lagt for natten og dere får litt tid sammen.» Han smilte.

«Dette vil nok bli mye brukt,» sa Lucie. «Kanskje du og jeg kan ta noen spill også, far?» Det var mer et løfte enn et spørsmål. Et håp om at de også i fremtiden kunne treffe hverandre, selv om hun nå var lenger fra ham i rang enn før.

«Det håper jeg, jenta mi,» sa han varmt.

Det var så mange forandringer i livene deres nå, så Lucie var ikke sikker på hvordan det ville bli.

Ditlef reiste seg. «Vi har noe til dere også.»

«Har vi?» spurte Lucie forbauset. Hun hadde tenkt å gi faren og Christine hvert sitt par med votter som hun med mye møye hadde spøtet, og hun visste ikke at dragonen hadde tenkt på noe annet.

«Ja, det har vi,» smilte Ditlef.

Lucie syntes det var godt å se smilet i ansiktet hans igjen, for han hadde vært alvorlig helt siden de hadde skjønt at Emme kunne være i amtet.

Ditlef gikk ut av stuen og kom tilbake med en striesekk. Han stakk hånden nedi og tok opp en kniv i en slire. «Til deg, Nestor. Jeg har jo sett samlingen din, og tenkte på deg da jeg så denne hos en smed på Garpebryggen.»

Lucies far tok den og undersøkte kniven. «Et praktstykke … virkelig et praktstykke. Mange takk. Denne er for fin til å brukes, så den skal jeg ha til pynt.»

«Jeg har en gave til.» Ditlef tok opp et stykke tre fra sekken.

Lucie rynket brynene. «En vedkubbe? Er det brensel?» spurte hun, uten å klare å skjule sin undring.

Ditlef ristet på hodet. «Det er ikke brensel. Denne er bare en del av det. Leoparden er fullastet med tømmer og trevirke, som er det byen trenger mest nå. Jeg gir dere ti commerselæster med plank til å få satt opp et nytt hus når dere må flytte. Skipstømreren og et par matroser som er dyktige tømrere, følger med. De begynner byggingen så snart julefreden er over.» Ditlef satte kubben på bordet mellom dem.

Christine slo hendene sammen i ren glede. «Da slipper vi å bo i telt mens gamlehuset flyttes!»

Lucie så hvor beveget faren var da han tok opp trestykket og så på det. Han svelget flere ganger.

«Jeg er meget takknemlig. Vi er alle takknemlige.» Han gned øynene med de kraftige nevene sine. «Med så mye trevirke får vi plass under ett tak, alle sammen. Jeg vet ikke hva jeg skal si … Det er altfor mye.»

Ditlef slo ut i luften med hånden. «Ikke si noe. Bare ta imot.» Han vendte seg mot Lucie. «Resten av skipslasten skal vi bruke selv. Til våren skal jeg bygge på huset. Vi trenger større plass nå som vi er blitt en liten familie.»

Lucie la armene om halsen hans. «Å, Ditlef! Du er for god til å være sann!»

«Nåvel. Jeg er lei meg for at det hittil ikke har lykkes meg å nå frem med mitt ønske om å få opphevet ekteskapet med Christence. Så lenge hun er savnet, er det ingenting de kan gjøre. Jeg har ikke gitt opp, og kommer til å skrive brev til kongen. Jeg ville bare nevne det, selv om det ikke er gode tidender. For meg betyr det ikke så mye, for jeg har ikke fullbyrdet ekteskapet og ser knapt på meg selv som gift. Det er deg jeg tenker på.»

«Jeg har det godt nå. Utad kan vi si at jeg er i tjeneste her, så kan de vel ikke straffe oss.»

Ikke før jeg står der med et barn i armene, tenkte hun, men sa det ikke.

«Selv om det var en annullering og en vakker trolovelsesring jeg hadde håpet å gi deg i kveld, ble det ikke slik.» Han så ned.

Lucie skjønte at han var skuffet over seg selv. «Ditlef … ikke tenk på det. Jeg har alt jeg trenger. Det er ikke noe du rår over. La oss ta det som det kommer.»

Han møtte blikket hennes og smilte ømt. «Det blir bare denne lille gaven.»

Ditlef holdt opp noe hvitt. Det så ut som en liten poseformet pung i et blankt stoff, litt større enn den hun hadde pleid å ha smykkene sine i. En liten rad med perler var sydd på hele veien rundt.

«Det er en nydelig pose, Ditlef! Er det skredderen som har sydd den?»

Ditlef nikket. «Åpne den.»

Lucie trakk i silketråden og så nedi. Det lå noe skinnende i bunnen som hun tok opp.

«Et armbånd?» spurte hun.

«Er det i gull?» kom det fra Christine.

På lenken hang det tre små rammer, og i dem var det festet ørsmå bilder.

Ditlef tok et lys som sto på bordet og holdet det nærmere, slik at Lucie kunne se bedre.

«Jeg fikk det laget til deg … det er tre portretter jeg har malt til deg.»

Lucie klarte ikke å få frem et ord, for halsen snørte seg. «Det er deg, meg og …»

«Emmelie,» sa han lavt og nikket. «Jeg vet jo ikke hvordan vår datter ser ut, men jeg prøvde å se for meg deg som spedbarn … og så er det jo ikke lett å se noe i det hele tatt, siden det er så lite.»

Han holdt hendene frem for å hjelpe henne med å ta det på seg. Lenken passet rundt det smale håndleddet hennes, og de tre bildene klirret lavt når hun beveget armen.

«Det er en vakker gave, Ditlef,» hvisket Lucie, dypt rørt.

«Du er en vakker sjel,» svarte han og kysset henne lett på munnen.

Faren og Christine ble med ett opptatt av å se andre steder, og Ditlef humret.

«Om forladelse,» sa han. «Jeg er bare håpløst betatt av din datter.»

«Jeg kunne ikke ha ønsket en bedre mann for henne enn Dem, herr Lyche.»