Lulu Taylor

Engelen i snøen

Lulu Taylor

Engelen i snøen

Del 1

Kapittel 1

«Hører du etter, Emily?»

«Ja, ja … selvfølgelig.» Men hun gjorde ikke det, selv om hun burde. Will kjørte og snakket, og hun satt ved siden av og tenkte på Carrie.

Det går bra med henne, tenkte hun og forsøkte å kvele ubehaget hun følte. Barnepiken virket hyggelig, og hun hadde lovet å gi Carrie en Paracet hvis hun ikke fikk sove. Men jeg skulle ønske Paula hadde vært ledig. Hun er så flink med Carrie.

Emily grøsset litt og lot blikket gli nedover aftenkjolen i svart, ermeløs silke med dyp, flatterende utringning. Hun hadde allerede brukt den ved flere av Wills representasjonsoppdrag, veldedighetstilstelninger og dessuten i hennes eget fødselsdagsselskap på Savoy.

Men den er for kald i kveld. Jeg skulle ha tatt en jakke over. Jeg fryser. Å, huff. Stakkars Carrie, hun hadde sett så blek ut. Kanskje hun skulle ha blitt hjemme.

Men Will hadde ikke villet høre snakk om det, og nå var det for sent uansett. Bilen kjørte i rykk og napp i retning motorveien. London glitret – gatelyktene var pyntet med røde, grønne og blå lys, og klokker, stjerner og englevinger blinket i mørket over trafikken, som sneglet seg frem i byens gatenett. De røde, gule og grønne trafikklysene bidro på sin måte til lys-showet. Veiene var gråsvarte og sørpete – rester etter snøen som hadde falt for to dager siden.

Hun så for seg kvelden de hadde foran seg i selskapet til Sophie og Alex. De var alltid så storslåtte – serveringspersonale gikk rundt med cocktailer og kanapeer, middag til rundt tretti gjester, vin i bøtter og spann, litt dans etterpå, før taxiene kom for å kjøre dem hjem. Det ville bli morsomt å slå ut håret litt.

Jeg har ikke vært i et skikkelig selskap på evigheter. Men jeg må ringe barnepiken først for å høre hvordan det går med Carrie, ellers får jeg ikke ro på meg.

Livet hadde vært kjedelig i det siste, kveld etter kveld hjemme – legge barna og vente på at Will skulle komme hjem fra jobben, og så bare de to med en sen middag foran TV-en, Will for trett til å si noe særlig. Han hadde hatt så mye å tenke på i det siste, og humøret danset mellom undertrykt opphisselse og alvorlig grubling. Alle gikk på tå og hev omkring ham. Barna lot til å skjønne at et veltet glass kunne avstedkomme en fryktelig tirade, så de var tause og bare så på ham med store øyne når han var i nærheten. Emily visste at det ofte var sånn når det nærmet seg slutten av året, men dette var verre enn vanlig. Hun brukte alle sine krefter på å berolige ham først, og deretter barna, forsøkte å lette ham for så mye spenning som mulig. Noen ganger våknet hun om natten og følte at han lå lys våken ved siden av henne. Hun kunne nesten høre hjernevinningene hans vibrere. Av og til snudde hun seg mot ham og klemte ham hardt i håp om at nærværet hennes ville berolige ham. Noen ganger gjorde det det, men for det meste snudde han seg bare bort med et irritert sukk. Da måtte hun bare la ham være, og han ble liggende og stirre ut i mørket mens hun sov.

Vi vil ha godt av å ha det litt moro, drikke litt. Hun kikket bort på ektemannen, som hadde sluttet å snakke mens han manøvrerte seg gjennom et kryss. Jeg lurer på hvorfor Will ville kjøre i kveld. Da kan han ikke drikke stort. Kanskje han var redd for å måtte dele drosje med Mr. og Mrs. Watson.

Med det samme de var ute av krysset, sa Will: «Vær så snill, Emily, dette er viktig.»

«Jeg hører,» lovet hun.

En sjåfør i filen ved siden av gjorde tegn til å kjøre inn foran dem. Will kom med en sarkastisk kommentar, og ansiktet var som en tordenstorm. Måten det oransje lyset traff ansiktet hans på fikk kinnene til å virke innsunkne og øyelokkene tunge, og et øyeblikk så han ut som en fremmed og ikke som hennes Will i det hele tatt. Han var blitt smalere i ansiktet i det siste, når hun tenkte over det. Og selvfølgelig var han ikke den samme som da de giftet seg for seks år siden, eller da de ble sammen fire år før det igjen.

Ti år, sukket hun. Kan det være så lenge? Hvor har tiden blitt av? Hun visste det selvfølgelig – de hadde laget to barn, flyttet to ganger og levd livet uten å tenke over at de forandret seg litt mer for hver dag. Håret til Will hadde vært rødbrunt da hun traff ham, men nå var det blitt en blanding av brunt og grått, og forandringen hadde skjedd uten at hun hadde lagt merke til det. Han hadde det alltid kortklipt for å skjule de stadig økende vikene. Linjene i ansiktet var dypere, og han hadde en permanent rynke mellom øyebrynene. Men han holder seg godt. Han ser fremdeles ung ut – i hvert fall i mine øyne.

Hun stirret en liten stund på ektemannens profil med den lange nesen og den faste, men runde haken. Et sterkt, bestemt ansikt. Helt fra starten hadde det virket som Will alltid visste hva han ville og hva han gjorde. Han hadde alltid en plan, en idé om hvor han ville være om en fem års tid. Hun hadde latt ham ta føringen, avgjørelser om hva som var best, styre kursen deres uten vingling mot målet. Det var tross alt Wills karriere som sjefsøkonom i et hedgefond som forsørget dem, skaffet dem tak over hodet og sørget for at de hadde et behagelig liv. Det var bare rett og riktig at hans ting ble prioritert. Hennes rolle var å ta seg av familien og huset og styre dagliglivet deres så godt hun kunne, med den tanken i hodet at hun skulle begynne å arbeide igjen når barna ble eldre.

«Hørte du hva jeg sa, Emily?» spurte Will spisst. Hun skjønte at han hadde sagt noe mer, og at hun ikke hadde hørt ordentlig etter. De hadde endelig snodd seg ut av køene på småveiene og kommet ut på en trefils motorvei. Byens lys lå bak dem da bilene satte opp farten i mørket foran dem. Store gatelykter strakte seg over motorveien, som rare, bukkende giganter, mens røde baklykter lyste foran dem og hvite frontlys skinte i bakspeilet. Emily var glad for at det var Will som kjørte. Hun ble alltid svimmel av alle lysene og likte ikke lys som nærmet seg bakfra og blendet henne i speilet. Å kjøre om kvelden handlet mest om å forstå stråler og lyspunkter og skille de hvite, strålende lysene fra mørket, som da Gud skapte natt og dag i Bibelen.

«Emily?» Stemmen til Will var lav og inntrengende.

«Unnskyld …» Hvorfor er jeg så distré? Jeg må konsentrere meg. Hva var det han sa? Noe om jobben … Hun husket et ekko av noe han hadde sagt tidligere. «Lager Vlady fremdeles problemer for deg?» Hun forsøkte å late som hun hadde fulgt med. «Hva sier Helen?»

Det ble en anstrengt stillhet. Will stirret rett fremfor seg gjennom bilvinduet, og blikket hans ble hardere. «Hører du noen gang etter hva jeg sier, Emily?» spurte han sammenbitt.

«Selvfølgelig gjør jeg det!» sa hun og angret straks. «Unnskyld, jeg har hatt så mye å tenke på i det siste. Julen nærmer seg, og jeg har fremdeles en million ting å gjøre. Skolens julekonsert er like rundt hjørnet, og av en eller annen grunn har jeg lovet å betjene boden med kjøttpai og gløgg, som jeg da også må lage.»

«Jul,» sa Will, og stemmen lød hul. «Det hadde jeg nesten glemt.»

«Glemt?» Emily lo. «Hvordan kan du glemme det? Den er jo overalt.»

Men så innså hun at den ikke var her. Julen hadde plutselig forsvunnet. Det fantes ingen julepynt på motorveien, ingen lysremser eller dinglende bjeller. Ingen bakgrunnslyd med julesalmer eller populære julesanger – de samme år etter år. Ingen duft av kanel og krydder. Bare den alvorlige bilturen i høy fart.

«Vel,» spurte hun nesten ydmykt. «Er det Vlady?»

Vlady var den russiske forretningsmannen som eide hedgefondet Will arbeidet for. Han var kjent for sitt temperament og sin autoritære holdning. De var takknemlige for at han hadde gitt Will en jobb og løftet ham opp til det viktige trinnet som økonomiansvarlig, men hans kjøpmannssjel og motvilje mot å akseptere at han måtte godta tingenes tilstand, førte til konflikt og utmattelse i teamet.

«På en måte.» Knokene til Will strammet seg rundt rattet. Trafikken hadde blitt tynnere, og de kjørte fort i det ytterste feltet, forbi de langsommere bilene i midten.

«Hva driver han med? Krangler med Natalia igjen?» spurte Emily og forsøkte å skape en litt lettere stemning. Hun og Will hadde ofte ledd av sjefens forhold til kona, som var dramatisk som en operaforestilling, full av krangler, trusler og storslagne gjenforeninger.

«Hvis du hadde hørt etter, ville du ha visst det,» svarte Will kort. Stemmen ble flatere, mistet alt uttrykk. «Jeg sa at Vlady ikke har vært seg selv på mange dager. Faktum er at vi ikke har sett ham i det hele tatt.»

«Har han tatt seg en ferie, kanskje?» foreslo Emily. «Skiferie eller noe sånt?»

«Jeg vet ikke. Ingen aner ikke hvor han er. Det er det som er poenget. Jeg sa at sist jeg så Vlad, var da han ga meg en skikkelig overhaling på grunn av tallene for Kommer-handelen. Han sa at jeg hadde gjort en feil. Jeg hadde ikke det, men jeg klarte ikke å overbevise ham.»

«Det er da rart?» Emily kikket bekymret bort på Will. Han pleide å være stolt av at han taklet Vladys ustadighet og alltid hadde kontroll over situasjonen. «Du klarer da vanligvis å snakke ham til rette. Vise ham hvor han har tatt feil.»

«Jeg vet det. Men ikke denne gangen.»

«Nei?» Engstelsen satte klørne i magen hennes. Forsøker han å forberede meg på noe?

«I himmelens navn, Emily.» Han lukket øynene et øyeblikk, og hun oppfattet at de nærmest fløy over veibanen i 140 kilometer i timen.

Å, herregud, tenkte hun med stigende engstelse. Han kjører for fort. «Sett ned farten litt, vennen min,» sa hun og forsøkte å virke rolig. Dette er grunnen til at han vært så irritabel i det siste. Hva er egentlig i veien? Har han fått sparken? Hele fremtiden deres passerte revy inne i hodet hennes. Will arbeidsledig, ingen inntekter, vanskelig å finne ny jobb. Hun så dem for seg med alle regningene på bordet, kredittkortene som skulle dekke bensin og mat og klær. Hun så seg selv gå tilbake til jobben som lærer i barneskolen mens Will passet barna, arbeidsløs, motløs, med lange timers jobbsøk på internett om kvelden. Men vi skal klare oss, tenkte hun, det skal gå bra. Det vil bli tøft, men vi klarer det. I hvert fall vil vi bli kvitt noe av det presset vi lever under nå.

I samme sekund som hun hadde begynt å se for seg denne fremtiden, åpnet Will øynene og minsket trykket på gasspedalen litt. De hadde nærmet seg 150. Nå så hun lettet at den begynte å synke under 140.

«Saken er,» sa han roligere nå, «at vi ikke har hørt fra Vlady på fire dager. Ingenting. Null kontakt. Telefonen er død. Han svarer ikke på e-post. Ingen åpner hjemme, ingen lyd fra verken sjåføren hans, piloten eller noen andre.»

«Å.» Emily stirret på profilen til ektemannen igjen, som om hun kunne lese noen svar i de skarpe linjene. «Har dere forsøkt å få tak i Natalia?»

«Ja, selvfølgelig. Men hun har også forduftet.»

«Å.» Emily vendte blikket mot den mørke veien foran dem igjen og de hvite stripene på hver side av veibanen, som ble smalere og smalere til den forsvant i den mørke kvelden. «Hva … hva har dere tenkt å gjøre?»

«I dag bestemte Helen at vi er nødt til å starte en etterforskning. Hun sa at siden vi ikke hadde hatt kontakt med sjefen på så lang tid, måtte vi ta kontrollen over situasjonen. Hun sa at dette kunne dreie seg om den verst tenkelige katastrofe, og at vi ikke kan sitte og vente på at skuta skal synke fordi kapteinen har hoppet over bord. Men hun har bare vært med i teamet i seks måneder, og hun kjenner ikke Vlady like godt som oss. Du og jeg vet at han er litt av en primadonna. Han og Natalia kan ha hatt en opprivende krangel fulgt av en ekstatisk gjenforening og flydd til Bali eller et hvilket som helst eksotisk feriested og bare skrudd av telefonene.» Will strammet kjevene. «Det var det jeg helst ville tro.»

Ville tro? Ville tro?

«Hva gjorde Helen, da?» våget Emily seg til å spørre. Hun merket at hun satt med hendene hardt knyttet i fanget, varme og spente mot den svarte silken.

«Hun gikk inn på kontoret til Vlady. Hun tilkalte IT-folkene og fikk dem til å åpne systemet hans så vi kunne finne ut hva som foregikk. Hun brøt seg inn, rett og slett.»

«Fant dere ut hva som hadde hendt med Vlady, da?» Engstelsen var der igjen, varm og bølgende i magen. Nå var hun fullstendig fokusert på Will.

«Vi trenger ikke å vite det nå. Det er på en måte irrelevant. Jeg får sannsynligvis aldri se ham igjen.»

En ekkel kulde la seg over huden hennes. Da hun sa noe, klarte hun bare å hviske det frem: «Hvorfor det?»

For første gang snudde Will ørlite grann på hodet for å se på henne. De velkjente øynene – brune og varme når han var lykkelig, harde og grønne når han var sint eller lei seg. Når hun tenkte over det, hadde de vært grønne lenge nå. Hun kunne ikke se dem i mørket, men tenkte på alle de gangene han hadde sett på henne, og hun hadde fortapt seg i de mandelformede øynene med mørke øyevipper rundt.

Will vendte oppmerksomheten mot veien igjen mens han snakket med tung og dyster stemme. «Fondet har vært tomt i over en måned. Han har klart å skjule sannheten for oss alle, til og med meg.» Han lo hult. «Du kan sikkert tenke deg hva det betyr for min anseelse som økonomiansvarlig i firmaet. Hvilken idiot vil ikke forstå at fondet hans ikke eksisterer?» Det ble stille et øyeblikk – et kort sekund mens Emilys verden sto på kanten av stupet. Bak henne lå normaliteten, og foran henne ventet noe forferdelig. Hun ville at han skulle slutte å snakke, som om det ville hjelpe, men før hun fikk trukket pusten eller åpnet munnen, fortsatte han ufortrødent. «Det er slutt. Alt er borte. Hele faenskapen. Han har gjort noen kjempetabber, og da mener jeg spinnvilt, fullstendig galskap, på samme måte som meglere som gambler bort milliarder for å dekke over et milliontap. Jeg skjønner ikke en gang hvordan han har gjort det, eller hva som fikk ham til å sette alt på spill, etter alle årene vi har jobbet så hardt for å bygge opp fondet, skaffe oss kunder, investorer, og nå som vi var bare millimeter fra å trekke inn en skikkelig storfisk – »

«Vent litt. Jeg skjønner ikke riktig …» Emily forsøkte å begripe det hele. Det virket for stort til å fatte. Det måtte ligge et kvantesprang mellom hva livet hennes hadde vært for noen minutter siden til hvordan det kunne bli i fremtiden. «Mener du at Vlady har gjort noe kriminelt?»

Will tenkte seg om, og sa med en viss galgenhumor: «Vet du hva, det har jeg faktisk ikke tenkt på. Jaaa. Jeg tror nok det vil være grunnlag for en stor politietterforskning, men det vil ikke være noe poeng. Han havner nok i fengsel – hvis han noen gang blir funnet – men ingen vil få se pengene sine igjen. Ingen.»

Den mørke veien utenfor fløt forbi som i en tåke, og foran dem lyste de røde baklyktene på andre biler som faresignaler i det fjerne. Emily visste at hun burde føle noe, men hun var lammet. Engstelsen hadde på fått henne til å stivne, som om hun ikke ville tillate seg å reagere før hun hadde full oversikt over alle fakta og hva de innebar. Den dirrende frykten lå rett utenfor henne og ventet bare på å trenge seg inn og ta hele kroppen hennes i besittelse. «Og du, da? Kan du bli gjort ansvarlig for noe av dette?»

Tenk om han har gjort en feil, en feilberegning? Frykten begynte å krype innunder huden hennes.

«Jeg har ingen anelse om hva Vlad har gjort for å skjule sporene sine. Men jeg vet at jeg er ansvarlig. For mye mer enn du aner.»

«Selvfølgelig føler du deg ansvarlig, men dette er jo ikke din feil! Hvordan skulle det kunne være det? Du hadde ingen anelse om hva Vlady holdt på med.»

«Jeg burde ha hatt det.»

«Han gjorde jo alt for å skjule det, han lurte deg. Du stolte på ham. Det er ingen forbrytelse.» Hun snakket rolig, inntrengende, desperat etter å overbevise ham. Hun visste hvordan Will var når en idé hadde satt seg fast i hodet hans. Hennes gamle onkel pleide å fortelle om det nærmest umulige arbeidet med å bli kvitt ugress i åkeren. Det var omtrent sånn det var å forsøke å endre noe som hadde slått rot i hodet til Will. «Du kan ikke bebreides for det, Will. Helen vet det. Alle vet det. Vlady må ta hele skylden selv. De vil finne ham til slutt, og så må han ta konsekvensene. Han har alltid vært en løs kanon på dekk, men jeg hadde ingen anelse om at han kunne være i stand til noe sånt.» Hun la hånden på låret hans. Det var en hard muskel etter all tiden han hadde tilbrakt på treningssenteret. «Vi skal klare oss. Vi har sparepenger. Vi har huset. Du finner en ny jobb, og jeg kan begynne å jobbe igjen hvis det er nødvendig – hvis det ikke blir for dyrt med barnepass.»

«Å, Emily.»

Stemmen hans var så tynget av sorg at det skremte henne. «Hva er det? Jeg vet det er forferdelig, men vi er fremdeles oss, vi har fremdeles barna …»

«Du skjønner ikke. Han lurte meg trill rundt. Han sa at alt gikk strålende. Mer enn strålende. Han sa at hvis vi investerte nå, ville jeg få en avkastning på pengene mine som jeg ikke hadde kunnet drømme om. Han tok meg med ut på middag, viste meg dokumenter, malte et fantastisk bilde av hva som lå foran oss begge. Det virker så dumt å tenke på det nå – vi satt på en av disse idiotisk dyre restaurantene i City, bestilte champagne og kaviar, skålte for hvor rike vi skulle bli.» Stemmen til Will ble lavere og mer monoton. «Jeg trodde ham. Jeg trodde fullt og fast på ham.»

«Hva gjorde du?» spurte hun, og nå begynte frykten å trenge gjennom følelseløsheten. Hjertet dunket hardt i brystet. Hun følte at de nærmet seg sakens kjerne.

«Jeg brukte alt – jeg mener alt. Jeg tømte sparekontoene, dine og barnas. Jeg løste inn pensjonen, aksjene, alt jeg kunne få tak i. Jeg belånte huset på nytt, så langt jeg fikk adgang til. Jeg samlet alt – og ga det til Vlad.»

Verden gikk rundt for Emily, og det suste i ørene hennes. Bilder raste gjennom hodet hennes mens hun mentalt gikk gjennom alt de hadde. Den omhyggelig oppbygde sikringen av fremtiden, oppsparte penger til hus, til barnas utdanning og fremtid. Alle sikkerhetsnettene – huset (alle lån nedbetalt), sparepenger … Det var noe som slo henne, og hun klarte å få frem. «Arven min … pengene etter mamma og pappa …»

«Borte,» sa han brått. «Jeg tok den også. Jeg trodde jeg skulle gjøre oss rike. Men jeg har gjort oss til tiggere. Vi har ingenting, Emily. Alt vi noen gang har hatt, er borte. Alt sammen.»

Hun var så svimeslått at hun nesten ikke fikk puste. Hun måtte holde seg fast i setet og følte at hun ikke ville klare å holde hodet på halsen stort lenger. «Hva mener du – borte? Alt? Sier du at …?» Hun stanset og forsøkte å begripe det hele. For en time siden hadde hun sittet ved toalettbordet, valgt ut smykker, parfymert seg, sminket seg. Hun hadde hørt at barnevakten leste for barna før lyset skulle slukkes. Selv om hun hadde vært bekymret for Carrie, hadde hun vært lykkelig, men hun hadde ikke visst det selv.

Will fortsatte nådeløst, uten å forsøke å forskjønne noe, som om han forberedte seg på et motangrep. «Ja, alt er borte. Jeg har ingen jobb. Vi har ikke mer på konto enn til å betale boliglånet et par måneder – før vi har kjøpt mat og betalt regninger.»

«Vi kan selge huset,» sa hun panisk. «Vi flytter.»

«Banken kommer til å ta alt, og selv etter det er vi ikke gjeldfrie.»

«Nei, nei, det kan ikke stemme. Vi selger det, markedet er bra nå. Vi kan …» Hun lukket øynene hardt mot kaoset som eksploderte i hodet hennes. Ingenting. Arven etter mamma og pappa er borte? Sjokket lå på lur i en del av hodet hennes, og et fryktelig sinne skrek etter oppmerksomheten hennes, men hun hadde ikke tid til det nå, ikke akkurat nå. Hun måtte løse et problem først. Men hva var problemet? Vi har ingen penger, Will har ingen jobb, han kan bli stilt juridisk til ansvar for Vladys handlinger, han har utslettet alt, alt, alt. Et fjernt sted inne i hodet tenkte hun på å selge smykker, legge alt hun eide av verdi ut på eBay. Et annet sted opplevde hun allerede sorg over tapet av det de hadde hatt. Og likevel … det var ikke det problemet hun måtte løse akkurat nå. Det var noe helt annet.

Hun åpnet øynene og snudde seg for å se på Will. Han kjørte for fort igjen, nålen på speedometeret beveget seg over 140. De lå alene på motorveien i fartsfeltet, tett inntil midtrabatten, og bilen nærmest fløy over veibanen. Langt borte flakket de røde lysene på biler de var i ferd med å innhente. Langsomt snudde Will på hodet og så på henne, med et underlig blikk i det blåsvarte lyset.

Han har vært så annerledes i det siste. Ikke som min Will i det hele tatt. Hvor lenge har det vært slik? Ikke bare noen uker. Måneder. Kanskje lenger. Hun ville ikke innrømme hvor lenge det hadde vart. Å, Will, hva har skjedd med deg? Når begynte du å forandre deg? Hvorfor har jeg ikke sett det? Hun fikk en plutselig og inntrengende følelse av at hun måtte gjøre ham trygg på at han var elsket, at hun trengte ham, hun måtte trekke ham opp av den grusomme avgrunnen han befant seg i … men hvor var ordene hun trengte?

«Det er ingen vei tilbake,» sa han så matt og tonløst at hun følte at blodet frøs til is i årene. «Vi er ruinert. Det er slutt.»

«Nei.» Panikken grep henne igjen. «Slutt? Det er ikke slutt.»

«Jo. Jeg har sviktet deg. Barna. Alle. Jeg kan ikke møte det som venter oss, og det skal ikke du behøve heller.»

Hun følte at bilen brått økte farten. Nålen passerte 170. «Will,» sa hun, og frykten stakk som kniver i henne. «Ikke kjør så fort, hva er det du holder på med?»

Hun oppfattet at han fremdeles så på henne. Hvor lenge var det egentlig siden han hadde hatt blikket på veien? Speedometeret nærmet seg 180.

«Ikke kjør så fort, se hvor du kjører!» ropte hun med en stemme som var metallisk av panikk. Carrie! Tenkte hun. Hun så datteren for seg i sengen med dynen godt opp til haken, den lille pannen fremdeles febervarm. Joe! Den lille gutten i barnesengen, med tommelen i munnen og øyevipper som buet seg mot kinnet. «Will! Stans!»

Det fremmede, tunge blikket hans flyttet seg ikke fra ansiktet hennes. «Unnskyld, Emily,» sa han tonløst. Med en rask bevegelse dro han rattet nedover med venstre hånd. Den brå dreiningen gjorde at hun ble kastet mot høyre mens bilen ble slengt over den innerste filen og skjenet ut i det tomme mørket.

Hun åpnet munnen for å skrike, men bilen var allerede utenfor motorveien, og i full fart inn i en eksplosjon av lys og stummende mørke og en så evig flyt at hun ikke kunne gjøre annet enn å gi etter for den.

Kapittel 2

1962

Å, vær så snill, ikke kjør!

I samme øyeblikk som Cressie rundet hjørnet, så hun den brede, runde, røde enden på bussen og begynte å løpe, i håp om at køen som ventet på å få stige om bord, ikke ville klare det før hun nådde frem. Men det lot til at folk bare fløt inn gjennom dørene, og hun ble holdt igjen av mennesker som smatt inn foran henne eller gikk sakte, med hensikt virket det som, for å hindre henne i å nå bussen.

Pokker! Jeg må nå den. Jeg kan ikke la pappa vente. Det gjelder livet.

Hun satte opp farten, holdt luen på plass med den ene hånden og trengte seg forbi langsommere fotgjengere som var i veien for henne. Bussmotoren brølte truende, og det store, røde beistet så ut som et jaktende rovdyr på spranget til å gå til angrep.

«Vent!» ropte hun og håpet at en bløthjertet sjåfør ville få øye på henne og holde igjen bussen et øyeblikk, men stemmen hennes forsvant opp i luften, og ingen hørte henne. Bussen begynte å rulle langsomt ut fra fortauskanten.

Pokker! Hun saktnet farten aldri så lite mens hun pustet og peste, men ble plutselig grepet av en ny besluttsomhet. Nei, jeg gir ikke opp. Jeg skal nå den bussen! Hun tok innpå den nå, stigtrinnet var oppmuntrende nært, og hun planla akkurat hvordan hun skulle strekke ut armen og gripe tak i stålrøret for å hoppe om bord da den satte opp farten og beveget seg unna henne.

Jeg må gi meg nå, jeg rakk den ikke, tenkte hun. Det brant i brystet, og hjertet dunket hardt. Akkurat da fikk hun øye på en høy skikkelse på stigtrinnet og en arm som ble strukket ut mot henne.

«Kom igjen!» ropte en inntrengende stemme. «Dette klarer du.»

Som om hun måtte adlyde, satte hun opp farten ytterligere og grep den utstrakte hånden. Den lukket seg rundt hennes, de lange fingrene tok godt tak rundt håndleddet hennes, og idet hun hoppet opp på stigtrinnet, dro den fremmede henne mot seg så hun nærmest lettet og følte seg vektløs, som om hun plutselig hadde fått evne til å fly. I neste øyeblikk hadde hun bena på plattformen, andpusten og lettet over å befinne seg på bussen idet den kjørte over Piccadilly.

«Tusen takk,» peste hun og så opp på mannen som hadde hjulpet henne. Han slapp taket rundt håndleddet hennes, og hun trakk til seg hånden.

To dyptliggende, grå øyne stirret ned på henne med et humoristisk glimt som fikk dem til å glitre som blåaktige lys. Hun stirret på ham, lurte på om hun kjente denne mannen fra et eller annet sted, han virket så forunderlig kjent – den lyse huden, det fint meislede ansiktet og den høye pannen med brunt hår som falt over den. Men jeg kjenner ham ikke. Det er jeg sikker på.

«Bare hyggelig,» sa han med lav og melodisk stemme. «Det er tydelig at du har det travelt.»

«Ja … ja,» Hun følte at hun måtte forklare ham hvorfor hun hadde måttet rekke akkurat den bussen, men så bort og ble litt forlegen. Det var jo ikke nødvendig. Hvorfor skulle det interessere ham? Hun forsøkte å gå videre innover i bussen, men alle setene nede var opptatt, og en stor mann i regnfrakk sto i veien og holdt seg fast i stroppen som dinglet fra taket.

«Ikke plass oppe heller,» sa redningsmannen hennes. «Jeg kom akkurat ned og fikk se deg løpe etter oss. Skal du langt?»

«Nei.» sa hun. Hun hadde ennå ikke fått tilbake pusten og var varm i kinnene. «Bare til Pall Mall.»

Han hevet et øyebryn. «Da kunne du vel ha gått. Eller løpt, med den farten du hadde.» Han kikket ut på gaten. «Nå stopper vi for rødt lys igjen.»

Hun ville ha forklart at bussen likevel var raskere, men hun fikk en svak følelse av at han lo av henne, så hun sa ikke noe. Da han kikket ut, benyttet hun anledningen til å studere ham nærmere. Han hadde et sånt utseende som kunne bedra. Ansiktet virket ganske ordinært, litt blekt, kanskje, men ellers ikke noe spesielt, helt til man la merke til de høye kinnbena og den rette pannen og nesen. Det var noe adelig over ham, og lyset i øynene var intelligent og følsomt. Det var først nå, da hun sto så nærme ham, at hun kunne se formen på øynene, flekkene av grønt og gull i irisene og de mørke øyevippene.

Han er virkelig vakker, tenkte hun. Forbauset over at hun kunne komme på en slik tanke, trakk hun blikket til seg så han ikke skulle føle at hun stirret på ham.

Konduktøren kom ned trappen for å selge billetter, og det ble enda trangere om plassen på plattformen. Cressie betalte det hun skulle, og han trakk frem en billett fra billettmaskinen han hadde rundt halsen akkurat idet bussen stanset på neste holdeplass. Det kom flere folk på bussen, og hun ble skjøvet forbi mannen i regnfrakk og langt innover i bussen. En mann reiste seg og tilbød henne å sitte, men hun avslo med et åndeløst: «Nei … nei, takk, jeg skal snart av.» Hun kunne ikke se redningsmannen sin lenger, fikk bare et glimt av frakken hans, beige gabardin, og hånden hans rundt stangen, lange, slanke fingre. Fingre som for noen få minutter siden hadde holdt hardt rundt håndleddet hennes. Det føltes som om huden brant der han hadde berørt den.

Nå er du dum, sa hun til seg selv. Og dessuten, tenk på Adam.

Adam hadde beilet til henne i noen uker nå, helt siden hun var blitt plassert ved siden av ham i et middagsselskap hos Robertson. Som praktikant i et stort advokatfirma hadde han en lovende fremtid, og Cressie tvilte ikke på at faren hennes ville bli mer enn fornøyd med ham som mulig svigersønn. Han var grei nok, og hun forsøkte å se hans beste sider, men hun kunne ikke helt komme utenom at hun ikke likte utseendet hans. Han var ok, det var ikke mer å si om den saken, men hun syntes ikke han var det minste tiltrekkende, til tross for at hun var irritert på seg selv for at hun var så tom i hodet at hun ikke la mer vekt på hans indre kvaliteter enn det ytre skallet.

Noen ganger slo det henne at hun hadde dårlig samvittighet for at hun var så overfladisk. Var det ingen av de unge mennene på ballene og i selskapene som noen gang la merke til stakkars Arabelle Bond, som hadde arvet farens utseende? Det faktum at hun hadde arvet sin mors snille og vennlige personlighet, spilte ingen rolle. Dobbeltmoralen hersket, de unge jentene ble dømt etter utseendet og de unge guttene etter intelligens og fremtidsutsikter.

Jeg er jo akkurat like ille. Bare tenk på at jeg ble helt svimeslått av den pene mannen i den grå frakken uten å vite noe mer om ham.

Hun forsøkte å få et glimt av ham igjen mens hun holdt hardt i en stropp. Bussen rullet over Piccadilly, så hun svaiet og dumpet inn i medpassasjerer da den stanset for rødt lys og ble slengt tilbake igjen når det ble grønt. Hun forsøkte å kjempe mot sentrifugalkraften da bussen svingte rundt en skarp sving. Var han her fremdeles? lurte hun, men hun kunne ikke lenger se verken armen eller hånden rundt stangen. Da hun trengte seg mellom alle menneskene for å gå av bussen nederst i Haymarket, var han borte. Han hadde gått av et eller annet sted, og hun hadde ikke fått det med seg.

Å. Hjertet sank i brystet hennes, men hva hun hadde håpet på, ante hun ikke. Han hadde allerede gått av og var på vei et eller annet sted, avstanden mellom dem økte for hvert sekund. Hun fikk et glimt av klokken over Theatre Royal. Fem minutter til jeg skal treffe pappa. Hun løp over gaten mellom personbiler, varebiler og motorsykler og la i vei nedover Pall Mall.

Personalet i klubben kjente henne. Mannen i uniform med gullknapper tok kåpen og luen hennes, og betraktet henne medfølende mens hun strevde med å få pusten tilbake og glatte over håret samtidig. Da hun hadde fått samlet seg litt, gikk hun mot den grønne spisesalen. Kvinner hadde bare adgang i denne lille delen av klubben – den lange korridoren som førte fra hallen med marmorgull og krystallkandelabre. Resten av stedet var et mysterium som bare ble avslørt for menn som var medlem av klubben, men hun kjente sigarrøyken og eimen av whisky fra ett rom og lukten av gamle bøker og aviser fra et annet og kunne tenke seg det hun ikke kunne se. Det interesserte henne egentlig ikke så mye – den døsende presten, de statelige herrene i dress som fikk med seg dagens nyheter mens de drakk og nikket til hverandre. For hennes del måtte de gjerne beholde de søvnige, gamle klubbene mens verden utenfor endret seg og ble mer og mer interessant. Om de bare kunne se det hun så når hun tok undergrunnen østover.

Hun stilte seg i døråpningen til den grønne spisesalen og fikk straks øye på faren, som satt ved yndlingsbordet sitt ved vinduet, hvor han kunne følge med folk som gikk opp og ned hovedtrappen. Han så samtidig på klokken og rettet blikket mot døren, og det strenge uttrykket ble mykere da han så at Cressie sto der. Innen hun var borte ved bordet hans, smilte han nesten.

Han er visst i godlune.

«Bare litt for sen, vennen min.» Han reiste seg. En kelner trakk frem en stol for Cressie.

«To minutter?» spurte hun og satte seg.

«Ja, to,» svarte faren alvorlig og satte seg igjen. Hans mani når det gjaldt punktlighet og orden styrte livet deres. «Nesten tre.»

«Unnskyld, pappa.» Kelneren kom igjen, plukket opp servietten som lå på tallerkenen hennes, ristet den ut og slapp den elegant ned i fanget hennes. Måltidets ritualer begynte – menyer i store, røde mapper, hennes uten priser, farens vedlagt en liten, lekker sølvpenn, så han kunne skrive ned det de ønsket. Vannglassene ble fylt, karaffelen med rødvin ble båret til bordet av en sommelier med hvite hansker, og farens glass ble fylt mens hennes ble stående tomt.

«Hvor har du vært?» spurte han mens det seremonielle utspant seg rundt dem. «Suppe først. Og så biff eller lam?»

«Lam, takk,» sa Cressie, selv om hun gruet seg til ettervirkningene av en tung klubblunsj. Den ble alltid liggende som en klump i magen i timevis og fikk henne til å føle seg som ulven i eventyret som fikk magen fylt med stein mens han sov. «Jeg har vært på biblioteket og lest meg opp på studieteknikker.»

Faren ble mørk i ansiktet. «Du gir deg altså ikke?»

«Selvfølgelig ikke.» Hun drakk vann. «Det vet du.»

«Jeg skjønner at jeg ikke klarer å stanse deg.» Han sukket.

«Hvorfor ønsker du egentlig det?» sa Cressie en smule snurt, mer enn hun vanligvis tillot seg når hun snakket med faren. Men ærlig talt – hvorfor motarbeider han meg? Jeg skjønner ikke hva som er problemet.

Han nølte mens han ga menylappen til kelneren. «Jeg synes ikke … jeg vet ikke. Hvis du vil ha utdanning, er det mange ting du kan gjøre – et kurs av et eller annet slag … fransk, søm …»

Hun lo. «Det er ikke jeg som trenger utdanning! Jeg vil utdanne andre, du vet da det. Jeg vil gjøre det jeg kan for å hjelpe. Hvis du gikk ut og så det jeg har sett, ville du forstå at det er så mye som må gjøres–» Entusiasmen strømmet gjennom henne, og hun hadde så lyst til å snakke, fortelle ham alt og overbevise ham. Hvis han bare hadde visst hvordan tingenes tilstand egentlig var bare et par kilometer fra dette stedet med de latterlige og pompøse plysjputene som et bolverk mot virkeligheten. Ikke langt fra disse kelnerne med hvite hansker og desserttraller fantes det barn som sultet og vokste opp i uvitenhet, dømt til et liv uten noen som helst komfort og sjarm – de tingene som faren mente var livsviktig. «Men, Cressida, hva kan du gjøre?» svarte han skarpt. «Jeg mener ikke at du ikke kan gjøre noe, men ærlig talt … Når du blir gift, og det kan skje når som helst, skal du jo ikke arbeide. Jeg skjønner ikke hvorfor du vil anstrenge deg så mye når du i hvert fall ikke kommer til å undervise mer enn et års tid. Hvilken betydning vil det ha for samfunnet?»

Hun stirret på ham og så plutselig hvor gammel han var blitt i det siste. Hun hadde et bilde av ham i hodet som måtte ha formet seg i barndommen – en mørkhåret, energisk mann med isblå øyne og besluttsomt blikk. Noen ganger kom det som et sjokk å innse at den mannen ikke fantes lenger. Han var blitt tykkere, håret vekslet mellom metallgrått og sølv, huden i ansiktet var gjennombrutt av røde årer på grunn av all rødvinen, og øyne var mattere. Han så ikke på fremtiden på samme måte som henne – som noe strålende og ukjent, fullt av eventyr, et liv som skulle leves – men som en etterskrift til tidligere tider da livet var bedre. Han ville holde på sitt syn på verden som et farlig sted fullt av irritasjonsmomenter som det var best å unngå, og trodde han fremdeles bare kunne dytte dynen trygt rundt henne om kvelden slik at hun kunne sove seg gjennom livet. Han mislikte forandringer i verden og de unges tydelig uttalte krav om noe bedre enn det som hadde vært før.

Men jeg er ung. Jeg vil være en del av det. Livet forandrer seg for alle. For kvinner. For de fattige. Hun så ned på fingrene sine, som hun tvinnet sammen i fanget. Halsen føltes tett, som om alt hun hadde lyst til å si satt fast der, og ikke kunne komme opp og ut.

Det var stille mens Cressie holdt tankene sine for seg selv. En kelner kom bort til dem med en brødkurv, og faren tok et stykke og brøt av en bit. Plutselig så han opp med et nytt ansiktsuttrykk og sa: «Det minner meg på … jeg snakket med gamle Few i går kveld. Nevøen hans har nettopp gått hen og blitt maler.»

«Å?» Cressie var høflig, men hun hadde ingen anelse om hvem faren snakket om.

«Det er naturligvis et slag for familien. Few er guttens formynder, skjønner du, fordi foreldrene døde, og han bare har en søster. De har alle forsøkt å snakke ham bort fra det, men han er fast bestemt, tydeligvis, så Few forsøker å leve med det.» Faren kikket opp med et smil. «Noen ganger klarer vi gamle menn det, skjønner du.»

Hun smilte og lurte på om dette betydde at det han fortalte henne var at han ville gå med på planene hennes. Det hadde vært vanskelig nok å overtale ham til å få tatt diplomoppgaven i litteratur ved universitetet. To år med bønner og overtalelser før han til slutt hadde godtatt det, selv om han mente at hun var eldre enn de fleste andre på studiet. Men hun hadde fått lov til slutt – delvis, trodde hun, fordi moren hadde gjort sitt langsomme, men utrettelige arbeid bak scenen. Kanskje de hadde kommet frem til en slags avtale, selv om faren vanligvis ikke ville tolerere kjøpslåing, men til syvende og siste hadde han motvillig gitt sin tillatelse.

Faren fortsatte: «Han har bare så vidt begynt, selvfølgelig, denne gutten, men Few forteller meg at han faktisk har et visst talent.»

«Hva er det han maler?»

«Han maler portretter – ikke sånne med skjeve neser og to øyne på samme side, ganske respektable portretter, tydeligvis. Few sier at det er mulig han kan bli vel ansett med tiden. Og man kan gjøre det langt dårligere enn å bli portrettmaler. Se på Birley, for eksempel, og Whistler. Begge var bra menn som likte å leke med pensler og klarte å gjøre noe ut av det.»

Cressie brast i latter. «Ærlig talt, pappa, du skulle ha hørt deg selv. Det er komisk. Flaks for deg at Henry og Gus aldri ønsket å gå inn for kunst eller design eller handelsvirksomhet.»

Faren kikket på henne under brynene. Brødrene hennes var trygt plassert i Londons bankvesen, og han var mer enn fornøyd med det. «Det skulle bare mangle. De vet begge bedre enn som så. Men det slo meg at man bør gjøre hva man kan for å få gutten i gang. Så jeg sa til Few at jeg ville gi ham i oppdrag å male et portrett av deg.»

Cressie stirret forbauset på ham. «Av meg?»

«Ja. Jeg fikk ideen da jeg snakket med Few. Jeg hadde tenkt jeg skulle finne noen som kunne male deg, og det slo meg at dette var muligheten. Nevøen hans har et atelier borte i Blackheath, så du må dra dit noen ganger å sitte for ham.»

Hun rynket pannen mens hun absorberte hva han sa og følte straks et stikk av irritasjon. «Blackheath? Det kan jeg ikke, pappa. Jeg skal jo begynne å studere.»

«Du skal vel ikke på forelesning hver dag?»

«Ikke i begynnelsen …»

«Vel, da ordner vi det sånn at dere kan begynne straks. Det tar jo bare noen timer.»

Hun åpnet munnen for å protestere, men visste plutselig ikke hva hun skulle si. Det var ingen grunn til at hun ikke kunne la seg male, bortsett fra at hun reagerte på at faren hadde lovet noe på hennes vegne uten å spørre først. Hun hadde ikke regnet med dette, og likte ikke at timer som hun kunne ha brukt til å lese eller være på forelesning var blitt gitt bort så sjenerøst.

«Nei, ikke klag,» sa faren avvergende da han fikk se ansiktsuttrykket hennes. «En time eller to, og så er det gjort. Senere vil du til være glad for det. Du er i den rette alderen til å bli foreviget på lerretet.»

«Har du ikke hørt om fotografer?» svarte Cressie. «De gjør det samme, bare raskere og med større nøyaktighet.»

Faren ignorerte henne. «Da er det avgjort. Jeg sier til Few at du står til hans disposisjon, og at vi vil begynne snarest.»

«Hva heter han?» spurte Cressie og forsøkte å skjule hvor oppgitt hun var.

«Å … eh, Few sa det nok, men jeg har glemt det. Richard? Robert? Noe sånt.» Faren løftet hånden for å få kelneren til å fylle på vin. «Jeg skriver til ham i ettermiddag, og så kan dere ungdommene avtale nærmere dere imellom. Men … hvor blir det av suppen?»

Cressie låste seg inn gjennom den store, svarte døren til huset deres i en rolig gate i Kensington. Inne var alt stille. Bare den store bestefarsklokken ved trappen kom med en lyd, et tungt tikk for hvert sekund. Huset hadde stort sett vært uforandret i hennes levetid, og hun hadde en mistanke om at det alltid hadde sett slik ut, med de tunge, mørke møblene, pottepalmene og fløyelsgardinene med frynser, som var som et ekko av moten for seksti år siden. Rommene var sparsomt opplyst, på grunn av en vane fra fjerne tider, for å sørge for at møblene ikke ble falmet. Selv om Cressie var vant til skumringsstemningen i første etasje, følte hun fremdeles at den var trykkende. På sitt eget rom hadde hun gjort det som var mulig for å bringe lys og luft inn og hadde overtalt moren til å få veggene malt i en frisk grønnfarge og henge opp gardiner i hvit lin. Her tilbrakte hun så mye tid som mulig med å lese, skrive brev eller male små akvareller, som var det mest avslappende hun visste om.

Hun tok av seg kåpen. Vinteren begynte så vidt å gi etter for våren, men det var fremdeles kjølig. Hushjelpen Ellen kom ut i hallen og kikket seg nysgjerrig rundt for å se hvem det var, på tuppene i tilfelle det var Mr. Fellbridge.

«Hei, Ellen, jeg er hjemme.» Hun smilte, og hushjelpen slappet tydelig av ved synet av henne.

«Hvordan går det med mamma?»

«Fint, miss. Ruth var nede for en halv time siden og sa at hun hadde det bra, og at hun sov.»

«Så bra.» Hun hadde ikke ventet noe annet. Moren hadde vært sengeliggende så lenge at Cressie ikke lenger kunne forestille seg at hun skulle gjøre noe annet enn å sitte støttet opp med puter så snøhvite at hudfargen hennes virket blekere enn noen gang. I det fjerne hadde hun minner om en annen mor, en mor som ikke var syk, og som lo og løp opp og ned trappene. Hver eneste sommer hadde hun tatt den unge familien med seg til huset deres i Cumbria mens faren ble igjen i byen for å jobbe. Cressie husket lange togreiser nordover, kofferter og esker stablet i kupeen, tre barn som hoppet på setene mens mamma forsøkte å lese til tross for at hun satt med en stor piknikkurv i fanget. På et eller annet etterlengtet og strålende tidspunkt av reisen åpnet hun den, og de koste seg med smørbrød med skinke og kaker mens toget fraktet dem til dette vakre stedet, så langt fra skitten og røyken i London. De var ute nesten hele sommeren hvis været ikke var for ille, og mamma var alltid med. Enten satt hun på et teppe og leste, eller hun organiserte båtturer på innsjøen, eller spilte cricket med dem. Hun hadde aldri ridd på de små hestene de var så glade i, men Cressie husket at hun hadde holdt i bisselet en gang og ledd mens vinden rusket i det mørke håret hennes, og hun var levende og sunn og sterk. Pappa hadde pleid å komme for å være sammen med dem en uke i august, men da gikk han for det meste på jakt. Geværskudd lød stadig vekk i det fjerne, og av og til så hun en fugleflokk som lettet langt borte, og deretter små, sorte vesener som flakset og falt mot jorden. De dro hjem igjen alle sammen da det var tid for å forberede seg til skolen skulle begynne, og på togturen hjem var de triste. Piknikkurven inneholdt sommerens siste smørbrød, og himmelen var alltid blitt grå innen toget stanset i byen igjen ved Euston stasjon.

«Glem det, unger,» kunne mamma si. «Det er sommer igjen før dere vet ordet av det. Det kan ikke være ferie bestandig. Og December House venter på oss. Vi er tilbake neste år, det kan dere være trygge på.»

Men det var lenge siden. Moren ble syk, en uspesifikk tilstand som ble omtalt i vage vendinger, det var vanskelig å vite hva som egentlig var galt, bare at hun ble svak og tynn til tross for mange kurer og endeløse legebesøk. De store, brune flaskene som sto oppmarsjert på et bord på rommet hennes, reisene – ikke nordover, men til sjøen og kurbyene på kontinentet – hjalp ikke det minste. De sluttet å reise til December House, og mamma hadde sunket sammen og blitt liten og tynn og blek og lå i sengen i andre etasje hele tiden. Hun kom bare ned en sjelden gang etter store forberedelser. De hadde akseptert at de måtte ha en sykepleier i huset, og stillheten som hersket var ikke den samme som når barn har flyttet ut av et hus, men en påtvunget stillhet for å gjøre det best mulig for den syke. Luften hadde en eim av medisiner og desinfeksjonsmidler, det minnet om et sykehus.

«Vil du ha te, miss?»

«Takk, Ellen. Jeg kan ta en kopp i dagligstuen mens jeg leser.»

Hushjelpen gikk, og Cressie gikk bort til speilet i hallen for å granske seg selv i tilfelle hun hadde skitnet seg til på reisen hjem. Hun glattet over håret. I lampelyset skinte det rødbrunt, som bordet i spisestuen. Mens hun inspiserte ansiktet sitt, fikk hun straks øye på et annet ansikt like bak seg og skvatt litt før hun skjønte at det var noe hun hadde sett mange ganger før akkurat her – portrettet av moren som hang på den motstående veggen. Hun snudde seg og så på det. Det hadde hengt der så lenge hun kunne huske, men hun hadde ikke sett ordentlig på det, eller engang lagt merke til det, på veldig lenge. Moren var blitt malt da hun var tjuefem år gammel, bare fire år eldre enn Cressie var nå, i den avslappede stilen fra tidlig trettitall med understreking av den lange halsen, de slanke hendene og det vakre ansiktet. Det kunne vært meg, tenkte Cressie, ansiktet lignet hennes eget, med mørke, dyptliggende øynene, buede øyebryn, fyldig underleppe, og mahognifarget hår fullt av lys og glans.

Jeg har ikke vært klar over at jeg ligner henne så mye. Hun la en hånd mot kinnet og følte konturene av seg selv, som for å virkeliggjøre det hun så, og hun husket at faren hadde bestilt et portrett av henne. Her var moren, fremdeles ung og vakker, i en silkebluse, som hadde forsvunnet for lenge siden, og et perlekjede, som nå lå ubrukt i smykkeskrinet hennes, foreviget i et øyeblikk av livet hennes som nå var ugjenkallelig omme. Cressie ble slått av en brå følelse av at hennes egen tilsynelatende ukuelige ungdom ville forsvinne og blekne akkurat som morens hadde gjort.

Men det var lenge til. Hun hadde mange, mange år å leve først.

Hun gikk for å vaske hendene før teen.