Torgrim Eggen, Jon Bertelsen, Rudi Høynes

Hb

En destillert norgeshistorie

Torgrim Eggen, Jon Bertelsen, Rudi Høynes

Hb

En destillert norgeshistorie

Det klassiske skremmebildet av brennevinets farer: «Gin Lane» av William Hogarth, etsning fra 1751. «Gin Lane» ble for øvrig publisert sammen med «Beer Street», som skildrer et velstående, harmonisk gatemiljø der folk drikker øl og er glade.

Forord

Selvbiografi med alkohol

Bröder! Akta er för spriten, fast den smakar fan så bra.

Jag har supt sen jag var liten så jag vet vad jag vill ha.

Taffel, öl, rhenvin, genever, gammal konjak det är bra.

Det är taskigt med min lever, men nåt fanstyg ska man ha.

(Fred Åkerström)

«Spriten og bivirkningene var så ille at allerede på mandag begynte vi å grue oss til helga.»

Mannen som forteller om sin ungdoms festkultur er født i 1972 og vokste opp i Svolvær. Som voksen har han blitt politisk journalist, og har fått et etter alt å dømme «alminnelig» forhold til alkohol. Han ville neppe blitt såret dersom jeg påsto at han som voksen er blitt en distingvert alkoholbruker, det vil si en mann som kan «distingvere» eller skjelne. Dette er en herre som kan sine maltwhiskyer, som tar en titt på drikkekartet før han bestiller en øl.

Han er anonymisert. Mange personer i denne boka er anonymisert, fritatt fra å oppgi sin virkelige identitet. Det vi diskuterer her, tangerer tross alt straffbare forhold. Hvor straffbare de i virkeligheten er, skal vi komme tilbake til.

Det korte utsagnet forteller også om den av hjembrentens bivirkninger som vi mangler forskning på: Hjembrent fører til galgenhumor.

Opprinnelsen til ordet galgenhumor, ifølge Store norske leksikon, er «fortvilet lystighet hos en som er dømt til galgen». Å gjøre seg lystig over sin egen smerte, sin vanskelige eller sørgelige situasjon. Begrepet er opprinnelig tysk. Man regner med at det har røtter i Mellom-Europa, og i USA beskrives det som – a mekhaye! – et jødisk fenomen. Europeiske jøder har som kjent hatt rikelig anledning til å ironisere foran galgen. Sigmund Freud tar opp saken i sitt essay «Der Humor» fra 1927, og skriver at galgenhumor er uttrykk for egoet som nekter å la seg forstyrre av virkelighetens traumer; faktisk er dypt tragiske omstendigheter intet annet for et slikt ego enn en anledning til å skape lystfølelse.

Hjembrent er altså stoffet som forvandler en landsens gutt fra Norge til en jødisk standup-komiker.

«Har De selv smakt …?»

Det kan likevel ikke gjelde alle, for i så fall ville svart humor vært vår fremste eksportartikkel, større enn svartmetall, større enn fisk og olje. Norsk Gallup har gjennom mange år stilt et representativt utvalg nordmenn over 15 år dette spørsmålet: «Har De selv smakt hjemmebrent eller noe som er laget av hjemmebrent i løpet av de siste 12 måneder?»

I september 1986 svarte 45,2 prosent ja og 54,8 prosent nei.

På spørsmålet «Kjenner De fremgangsmåten ved å brenne brennevin?» svarte 40,1 prosent ja. 18,0 prosent responderte at de «kjenner den delvis».

Hadde det dreid seg om en hvilken som helst annen forbrytelse, ville dette vært «sjokktall». Tallene er høyere, til dels mye høyere, enn i Sverige, Danmark og Finland. Regjeringer hadde måttet love å gjøre noe eller gå av. Det ville vært satt i gang et fryktinngytende program med forebyggende arbeid i skolen, ja, hvorfor ikke allerede i barnehagen?

Men dette er hjembrent. Av alle onde og forbudte ting, er hjembrent noe av det eneste folk har varme følelser for. Mye rart har passert gjennom destillasjonsapparatene i bygd og by opp gjennom årene, men hver eneste dråpe inneholder et molekyl av den norske folkesjela. Dette er en ikke ubetydelig del av hva vi er. Nordmenns pubertetsriter og paringsspill foregår i hjembrentens tegn. Enten er det blitt flere nordmenn på grunn av hjembrentpåvirkning, eller det kunne vært enda flere av oss hvis det ikke var for den. Vi kan bare gjette. Hadde all oppfinnsomhet og gründerånd vi nordmenn har investert i hjembrent vært kanalisert i andre retninger, kunne Volvo, Nokia og Lego bare gått hjem og lagt seg.

I 2003 sto Harald Lein, daværende konsernsjef i Sparebank 1 Midt-Norge, på talerstolen under Nord-Trøndelag Bondelags ledersamling på Snåsa. Utspillet han kom med var relativt oppsiktsvekkende:

«Turister som vil ha en ekte smak av Trøndelag bør få servert heimbrent. (…) I mange sammenhenger er heimbrent som en trøndersk nasjonaldrikk å regne. Jeg ser for meg at flere gårdbrukere kan gå sammen om produksjonen, akkurat som det satses på andre nisjeprodukter», sa Lein ifølge NRK.

Vi skal ikke se bort fra at dette samarbeidet foregår allerede, og har foregått i generasjoner. Men det Lein tar til orde for, er legalisering. Vanligvis er det bare perifere kantspillere fra FrP som foreslår sånt. Lein fikk straks motbør av sin kollega i Sparebank 1-ledelsen, den forhenværende populære Høyre-ordføreren Marvin Wiseth.

«Det er ingen som ønsker at hjemmebrenten skal bli en del av den fremtidige trønderske tilværelsen. Jeg har faktisk smakt hjemmebrent én gang i mitt liv, og jeg synes det var pyton», sa Wiseth til VG.

Marvin snakket fremdeles, etter fem år utenfor politikken, som om det skulle være valg neste uke. Hadde han påstått at han aldri hadde smakt hjembrent, ville det vært ekvivalent med å si «Æ e itj trønder».

Oslo-virkelighet i forfatterens barndom. Bildet er tatt nedover Hausmanns gate og viser stupfyllas kvartaler, Ankertorget til venstre og Blåkors-bygningen i midten. (Foto: Henrik Ørsted, ca. 1965. Fra Byhistorisk samling, Oslo Museum)

Fedrenes synder

Min oppvekst utspilte seg ikke i skyggen av hjembrenten. Faren min var riktignok fyllik, kanskje alkoholiker, men han var også akademiker. Han ble født i 1929 og vokste opp i Ålen i Sør-Trøndelag, et sted med rik og rikelig hjembrentkultur. (I nabokommunene vitser de med at alle UFO-observasjonene i det tilliggende Hessdalen skyldes det skrale himkoket i Ålen.) En gang fortalte han om da de var guttunger under krigen og drakk satsen – sukker var selvsagt ikke å få, så koket baserte seg på frosne grønnsaker. Når gulrøtter, kålrot og poteter fryser, spaltes stivelsen og en del blir omgjort til sukker som lar seg gjære til alkohol. Min fars første fyll gikk ut på, slik han beskrev det, at han og kompisene fisket i denne stampen der halvtinte potet- og gulrotbiter fløt rundt, og drakk den gjærede, ondtsmakende grønnsakssuppa rett av øsa. Det er et under at mannen fortsatte.

Men akkurat som han la av seg dialekten et sted på veien via Vinstra Landsgymnas til Universitetet i Oslo, lot han også hjembrentkulturen være igjen hjemme. Min barndoms svøpe ble isteden polets «sekskroners» generiske rødvin, som for øvrig nylig ble tatt ut av sortimentet etter utallige års trofast tjeneste. Samt øl, selvfølgelig. Jeg har fortsatt fine armmuskler etter alt ølet jeg bar hjem til min far. Noe særlig til brennevinsdranker var han aldri, og det har heller ikke jeg blitt, selv om jeg tidvis har posert som både konjakk- og cocktailekspert og litt av hvert.

Men Oslo er også en hjembrentbygd, landets største. Langt senere har jeg blitt kjent med at vi i min barndom hadde kokekulturen praktisk talt vegg i vegg. Den fremragende kunstmaleren Geir Yttervik er tre år eldre enn meg. Han vokste opp i Beverveien 7 på Veitvet i Oslo, mens vi bodde noen år i nummer 5. (Stortingsrepresentant for Høyre Heidi Nordby Lunde, også kjent som bloggeren Vampus, har vokst opp i nummer 3.)

Boligblokkene i Beverveien er vertikaldelt, det vil si at de i prinsippet er to rekkehus oppå hverandre. Alle leilighetene har to etasjer. I Ytterviks nedre rad i sjuern brente alle, forteller han, unntatt naboen på venstre side, som var prest og forgrep seg på ungene sine. Moren til Geir brente også. Det var ikke noe man snakket høyt om, men så forferdelig sosialt stigmatiserende kan det umulig ha vært. Man kjente det på lukta, og man hørte kjølevannet som dryppet, drypp-drypp-drypp hele natta igjennom.

Fremskritt

For endel år siden hadde jeg en opplesning på Bjerke bibliotek i Oslo. Blant publikum var en eldre dame som var ivrig etter å fortelle hvordan bydelen var i gamle dager. Da hun var liten på 1930-tallet, flyttet familien inn i nye, moderne blokker på Sinsen. Dette var i den sosiale boligbyggingens tid, og alle leilighetene var utstyrt med innendørs elektrisk vaskemaskin – hvor moderne og bekvemmelig kunne det bli, liksom? De var slike sylindermaskiner man lastet fra toppen. Men ute i bakgården sto kjerringene med stamp og skurte tøy, akkurat som hundre år før. Årsaken, fortalte vår venninne, var at gubbene hadde beslaglagt innretningen til hurtiggjæring av sats.

Min første destillasjon fant også sted i Beverveien 5. Det var julaften 1969 og jeg var elleve. Med fire barn på en lektorlønn var det ikke kong Salomo-dimensjoner over gavedrysset, men jeg hadde ønsket meg et kjemisett og fikk det. Sent på kvelden kom faren min, litt blank i blikket, men vennlig og blid, bort med en halvfull flaske av den vanlige sekskroners (eller kanskje de kjøpte noe flottere når det var jul, søple-bordeauxen Le Cardinal, for eksempel?).

«Nå skal vi prøve noe», sa han.

Elleve år gammel tilhørte jeg allerede de 18 prosent nordmenn som «delvis kjente» fremgangsmåten ved å brenne brennevin. «Er ikke det ulovlig?» kan jeg huske at jeg spurte. Jo, i prinsippet var det selvfølgelig det. Men på den annen side måtte det betraktes som et uskyldig kjemieksperiment – folkeopplysningsideologien og alt det der – og på den tredje side var det julaften, snart juledags morgen, og Oslo politikammer var ikke akkurat i utrykningsmodus. Det kom ikke til å eksplodere, forsikret han meg. (Selv trodde jeg at det å lage eksplosjoner var selve vitsen med å eie et kjemisett, men disse tingene kom senere. Jeg lagde også livsfarlig klorgass der på gutteværelset en gang, gjenskapte eimen av skyttergravene i Europa 1914–18.)

Glasskolben tok kanskje en halv liter. En rødspritflamme var energikilden (vi måtte altså brenne sprit for å brenne sprit), og vi fikk improvisert et kjølesystem basert på å sirkulere kalde vaskekluter, synes jeg å huske. Anslagsvis fire–fem minutter etter at kjelen var tent, kom de første dråpene; de var klarere enn rødvinen – ren alkymi! Da vi kuttet destillasjonen, hadde vi snaut to fingerbredder; én alkoholenhet. Er dette konjakk? spurte jeg. Eau-de-vie er vel mer korrekt, påpekte faren min, førsteamanuensis med fransk mellomfag som han var.

Selvsagt smakte jeg på det. Pføy! Men en elleveårings «pføy» er den andres gøy, i spritbransjen.

Vi gjentok det aldri. Men jeg husker opptrinnet som idyllisk, som et øyeblikks bonding mellom far og sønn, oppslukt av naturvitenskapens mirakler. Og man kan gjette: Hvor mange tusen ganger har denne scenen utspilt seg i Norge?

En plastdunk i Oppdal

Etter dette hadde hjembrenten kun kortere gjesteopptredener i mitt liv. Den dukket opp på hytteturer, av og til som ransutbytte fra barskapet hos ymse foreldre. Den viktigste grunnen til at hjembrent ikke spilte noen vesentlig rolle i min pubertet, var at denne utspilte seg på syttitallet. Det var da narkotikaen kom til drabantbyene i Oslo, primært hasj og speed. Hasjrøykerne foraktet alkohol og kalte den «krymp», ut fra en hypotese om at alkohol fikk hjernen til å krympe. (Hasj var derimot ren hjerneføde, åpenbart.) Den verste alkoholen av dem alle var hjembrent, fordi den var bondeknølenes drivstoff. Hjembrent var «gateway drug» til mopedkjøring, gammeldans og sjalusioppgjør med kniv. Det var ikke noe man anstrengte seg for å få tak i.

Hjembrent i pubertetens Oslo kan jeg huske fra riktig slitne miljøer vi bare tangerte. Hjemme alene-fester i leiligheter på Etterstad og i Gamlebyen, der illegal sprit bare var én av mange sosiale markører – i tillegg kom fattigdom, arbeidsløshet, blodskam, foreldre som slo ungene sine og hverandre. En viss type femtitallssofaer med loslitt, knudrete ulltrekk. Gamle teakbord med sigarettmerker i. Der jeg kom fra, hadde folk to- og tresetere samt matchende lenestol i skinn, drabantbygetto eller ei.

Så normaliserte det seg. Jeg ble kjent med Norge utenfor Oslo og fant ut at der ute var det ikke så ille, tross alt. De var folk der også, selv om man ikke alltid skjønte hva de sa. Man var for all del høflig og smakte på kulturen deres, når de bar den frem i plastdunker. Av og til kunne det være skummelt å si nei.

Møtene med trønderspriten var ødeleggende. Jeg turnerte Norge som rockmusiker på begynnelsen av 1980-tallet. Når man kom til Trondheim var nachspielet preget av de blanke varene, festene ble både villere og varte mye lenger. I 1982 hadde gruppa jeg spilte i, The Cut, engasjert et dansk PA-team til en tre ukers norgesturné. Jeppe (Jørgen Jebsen) og crewet hans var både proffere og billigere enn hva vi kunne fått i Norge, og anlegget deres var godt og spilte høyt nok. (Vi fikk faktisk et førstesideoppslag i Odda Arbeiderblad om lydstyrken på konserten, som fremdeles er en kilde til stolthet. Artikkelen var illustrert med et bilde av en DC-9. Det hører til historien at journalisten som skrev saken ble tatt på fersken i å gjøre et piratopptak, og fikk bank.)

Danskene hadde aldri vært i Norge før. Med i teamet på fire var et par yngre rabbagaster, Michael og Peter, som mente at festing etter showet i demokratiets navn ikke skulle være forbeholdt utøverne. De tok entusiastisk del.

Dette gikk utmerket helt til vi kom til Oppdal. Allerede under konserten i en idrettshall merket vi at stemningen var noe tettere enn vi var vant til sørfra. I pausen mellom to sett fikk jeg pekt ut et par lokale storheter som skulle «ta oss», angivelig fordi jenter i salen hadde ment at det som utspilte seg på scenen var spennende. Jeg la også merke til at det var betraktelig liv og røre bakover i salen, og regnet med at folk danset og moret seg. Da konserten var over og taklyset ble slått på, kom Michael bort og viste meg scenekanten. Man kunne skjelne en lett dusj av mørk væske. Blodsprut.

Vi kom oss til motellet vårt uten konfrontasjoner. Der hadde noen av de mer vennligsinnede oppdølene møtt opp. Som indianere i møte med nybyggerne fra Mayflower bar de med seg en plastdunk full av sprit, riktig høyoktan. Selv tynnet ut med mengder av Coca-Cola var det så sterkt at det rev i kjeften. Det ble en natt som rant over av galskap. Skjebnen, den spøkefuglen, hadde like godt innkvartert en tropp pikespeidere på motellet, og scener av den mest bunnløse pinlighet utspilte seg.

Våre danske venner var enda mer uvant med slike drikkevarer enn vi. Det var Peter som skulle føre bussen til neste konsert dagen etter, og han var ikke i kondisjon til å sitte bak rattet.

Vi skulle videre til Førde. Det innebar Trollstigen. Peter ante sannsynligvis ikke at slike veier eksisterte, og i hvert fall visste han ikke at han en dag, i kataklysmisk bakrus fremkalt av et stoff som i alle nordiske land sorterer under narkotikalovgivningen, skulle føre en tolv meter lang buss med dårlige bremser, alvorlig baktung takket være instrumenter og forsterkerutstyr, opp dette svimlende geitetråkket fra Åndalsnes.

Peter stanset bussen, gikk ut, stilte seg i veikanten, tente seg en sigarett, og gråt.

Å sove på otta

Medforfatter Jon Bertelsen, en av Norges største eksperter på brennevin, ble født i 1971 og vokste opp på Senja i Troms, Norges nest største øy. Hjemstedet var et småbruk som het Langbakken; treffende nok, for veien hjem kunne ofte synes urimelig lang.

Familien var flerkulturell – moren var læstadianer og faren drakk. Tilfeldigvis het han Einar, akkurat som min far. Jon sier at han egentlig hadde tre foreldre: når faren tørket opp, ble han «han Einar», en slavedriver av den gamle skolen. Barn var satt til verden for å arbeide. Jon var periodebarneslave fra han ble arbeidsfør i toårsalderen til han flyttet hjemmefra som femtenåring. Én gang ringte han lensmannen og spurte hva som skulle til for å få byttet bort faren sin og få tildelt en ny. Lensmannen bare lo av ham, og slaveriet fortsatte som før.

Spriten faren drakk var i stor utstrekning kokt på Langbakken. I 1978, da Jon var sju, fikk han en arbeidsoppgave til.

En nokså vanlig kveld skulle jeg legge meg, og mor gikk gjennom de vanlige kveldsritualene. De besto av noen vers fra Bibelen og noen velkjente formaninger, som å ikke lese Fantomet og å sove med hendene oppå teppet. Det siste skjønte jeg først lenge etter at var et tidlig preventivt tiltak, basert på advarslene i 1. Mosebok kapittel 38, hvor Herren utsletter Onan for aktiviteter som skar ham i øynene. Men denne kvelden hadde hun en ekstra bekymring å dele:

«Du må sove på otta, Jon Arne, for jeg er redd for at huset skal gå i lufta. Du skjønne at han far driv å koke ned i kjelleren, og jeg veit ikke om han greie å følge med på apparatet sitt. Hvis du høyre et smell må du bare prøve å komme deg ut i ei fart. God natt og sov godt, og må Gud være med deg.»

Å «sove på otta» er et gammeldags uttrykk som kommer av å «otte seg», altså engste seg. Man sover «på otta» når sauene venter lam. Og man bør altså gjøre det samme når en full far destillerer hjembrent i kjelleren.

Jeg tror jeg hadde sovnet da det smalt. I hvert fall skvatt jeg ut av senga og landet stående på beina. Jeg var overbevist om at jeg kunne se gulvet bøye seg oppover, og jeg måtte ta et skjebnesvangert valg: Skulle jeg hoppe ut på nedsiden av huset, hvor det var to etasjer ned til bakken, eller skulle jeg stole på at gulvet bar såpass at jeg kunne komme meg ut på oversiden, hvor det bare var halvparten så langt?

Da jeg hadde kikket over rekkverket på balkongen på nedsiden, og reflektert over hvor vondt det i grunnen var å brekke foten – noe jeg hadde gjort to år før, da Einar kjørte over meg med traktoren – satset jeg alt på plan B, oversiden. Gulvet holdt, men synet som møtte meg har brent seg inn på netthinnen min: En svart sopp, nøyaktig som atomprøvesprengningene jeg hadde sett når jeg smugtittet på Dagsrevyen. Den sto rolig på himmelen, dørgende stille.

Folk fra bygda og nabobygda begynte å samle seg i hopetall, og ut fra det antatt radioaktive nedfallsområdet kom det ruslende tre guttunger, litt eldre enn meg, som forsvant i folkehavet.

Dette var det året vi fikk vei til bygda. Veivesenet slengte fra seg ubrukte dynamittgubber langs veikanten, til stor forlystelse for bygdas ungdommer. Guttene hadde plassert dynamitten under en stein og rullet lunta inn i et sommerfjøs like ved. Et sommerfjøs er en luftig sjå med god avstand mellom plankene, slik at bufe og småfe skal kunne trekke i ly for uvær eller stekende sol. Trykket fra dynamitten sendte guttene tvers gjennom sommerfjøset, men de var ikke verre tilredt enn at de på egne bein kom seg fra det med alle kroppsdeler i behold.

Bygdefolket slo seg til ro med at dette bare var nok en guttestrek, men minst én hadde fått det for seg å ringe lensmannen. Jeg ble beordret til sengs.

Duften av nykokt brennevin var antakelig så fornøyelig at min fulle far ikke hadde hjerte til å stanse kokingen på grunn av en liten atomprøvesprengning på eiendommen, og lensmannen kunne han saktens utmanøvrere. Det var altså ingen grunn til ikke å fortsette å sove «på otta». Jeg hørte bilen komme og skjønte straks at vi hadde storfint besøk på gården. Nysgjerrig som jeg var, listet jeg meg til balkongen på oversiden av huset, og lyttet til at min fulle far prøvde å overbevise lensmannen om at han måtte bli med opp til sommerfjøset. Der hadde nemlig noen guttunger sprengt i stykker en stor stein som alltid hadde vært i veien, og nå hadde han småstein nok til å pukke ei hel grøft, argumenterte han. Lensmannen kom aldri inn i huset, og apparatet gikk ikke i lufta den natta heller.

Man kan gjette hvordan det gikk. Jon Bertelsen smakte knapt alkohol før han ble 18 år gammel. På samme måte avholdt han seg fra Gud. Jon engasjerte seg i Human-Etisk Forbund og Natur og Ungdom, og han tok initiativet til å stifte et lokallag av Sosialistisk Ungdom. Sin første bilforsikring skaffet han gjennom Motorførernes Avholdsforbund. Eplet hadde falt tålelig langt fra stammen, følte han.

Men i dag jobber Jon med epler fra Calvados-distriktet. Hvordan endte han som spritlanger?

Slik han forteller det, var gruppepresset på Senja for stort. Han lovet vennene å begynne å drikke på attenårsdagen, og han håpet at han ikke kom til å like det, slik at han skulle ha en unnskyldning senere. Han fikk servert tvilsom hjembrent, og forhåpningene slo til. Men det løste ikke problemet. Nå var han offisielt blitt en festbrems.

Han gikk til det lokale ølutsalget og kjøpte en flaske av hver sort – alt smakte like ille. Men like etter kom det pol til kommunen. Jon kjøpte vin og hadde flaks; den falt i smak. Han registrerte også at de ikke ba om legitimasjon, så neste gang bestilte han en flaske konjakk. Og den varen vakte en interesse som bare vokste i styrke. Det gikk fra hobby til å bli egne merkevarer og import.

Karaffelen som spilte Bach

Medforfatter Rudi Høynes kan sin hjembrent, men enda viktigere for vårt prosjekt: han kan Norge. Rudi er utdannet sosionom, men er også gammel musiker. Som trommeslager for Zoo og Banana Airlines har han spilt på steder som sett fra Oslo-gryta simpelthen ikke fins. Steder uten lyskryss eller asfalt, steder uten kinarestaurant til og med. De eksisterer, og Rudi har vært der. Og han har smakt høflig på det han har blitt tilbudt.

Rudi ble født i 1955 og vokste opp i Stokmarknes i Vesterålen, Nordland fylke. Stokmarknes fikk ikke vinmonopol før i 2006 (bystatus i 2000), men folk visste råd likevel. Faren hadde spilt trekkspill i en trio da krigen kom, men la opp da han måtte ut og kjempe mot Wehrmacht i Gratangen/Narvik-området.

Musikkinteressen hadde han bevart. Den manifesterte seg etter hvert i et monster av en radio, en Radionette Store Studio med kraftig rørforsterker og hele fire høyttalere, to 8-tommere i front og to 6-tommere på sidene. Kabinettet var i blanklakkert mahogni og hadde to skap nederst under radiodelen, som for øvrig hadde elfenbenshvite ratt og knapper. Skapdørene åpnet man ved å trekke i overkanten, så gled døren innunder bunnplaten i skapene. I det høyre skapet sto en splitter ny Tandberg Båndopptager 2 på en plate man kunne dra ut som en skuff. Foran den satt far hver mandag kveld og tok opp musikalske perler fra Ønskekonserten.

Det venstre skapet i radioen inneholdt brennevinsflasker, drinkglass med gullrender og små dramglass med gullstripe på kanten. Brennevinet var av den særdeles kortreiste typen, hadde bare reist opp kjellertrappa, og var gjerne blandet med likørekstrakter fra Gimsøy. Kaffelikør og grønn Curacao var de søte favorittene som damene likte best. Det øvrige utvalget besto av lokal konjakk laget på essens fra samvirkelaget, og oftest også en flaske med rein vare til bruk i kaffen. Innerst i skapet, bak alle de andre flaskene, sto en gåtefull liten flaske med en papirrull, med liten skrift rundt det hele. Dette var en Angostura Bitter, som fortsatt er å få kjøpt på polet i akkurat samme innpakning. Denne ble også brukt til å smaksette spriten.

Jeg tror jeg med hånden på hjertet kan si at det også var det eneste produktet fra Vinmonopolet som var innom våre fire vegger i min oppvekst. Vi var jo selvforsynt med det meste. Kjøtt, flesk, egg og melk fra fjøsen. Hjemmekjernet smør, hjemmeavlet gulløye og mandelpotet, gulrøtter, gressløk, rips og jordbær. Fisk hadde vi ubegrenset tilgang til. I dag ville vi vært veldig trendy, med alle våre kortreiste produkter og økologiske grønnsaker.

Oppå radiokabinettet i stua sto en lampe i porselen, formet som en vakker dame i ballkjole, noe nips eller krushuinna som vi sier i Nord-Norge, deriblant en isbjørn i porselen, en pokal som far hadde vunnet i en bridgeturnering, samt en flott karaffel med tynn helletut som sto på en gullfarget sokkel. Når karaffelen ble løftet opp fra sokkelen, startet en spilledåse som spilte Jesu, Joy of Man’s Desiring av Johann Sebastian Bach.

Når far kom hjem fra jobb og hadde vasket seg og spist, gikk han oftest inn i stua med en kaffekopp i hånda. Da fulgte det alltid noen strofer av Jesu, Joy of Man’s Desiring fra spilledåsen, ledsaget av lystige klukkelyder og en liflig duft av Langaards Blå Strek. Min interesse for barokkmusikk ble trolig vekket av dette.

Selv om det helt klart ble drukket endel i hjemmet, opplevde jeg aldri at noen var overstadig beruset, bortsett fra en gang på en låvefest etter høyonna, som ble gjort på dugnad. Da var det en kar fra Flatset som skulle sykle heim med litt for mye ildvann innabords. Etter et par hundre sjanglete meter, med særdeles ustø kurs, kolliderte han med melkerampen og ramlet i grøfta med sykkelen oppå seg. Etter mye kaving blant løvetann, brennesle, jord, gress, høymuggel og soleie, fikk han etter hvert karet seg opp av grøfta. Han grøsset og børstet av seg litt grus og støv, rettet på slipsknuten og skulte stygt på melkerampen før han gav den solid verbal overhøvling, med alle både tenkelige og utenkelige ukvemsord som bare en ekte nordlending kan lire av seg. Så kravlet han opp på sykkelen igjen og sjanglet videre inn i solnedgangen.

Mor og far inviterte ofte venner på besøk på lørdagskveldene. Da ble det servert drinker og fortalt skrønehistorier. Etter hvert som stemningen steg og latterkulene ble hyppigere, steg også lydtrykket fra monsterradioen. Da var det tid for en dans. Matter og gulvtepper ble feid til side og dansen kunne begynne. Mor lurte seg etter hvert ut på kjøkkenet og smurte store fat med lekre smørbrød. Det ble alltid servert mat og kaffe utpå kvelden og det var vel kanskje også en av grunnene til at lørdagsfestene ikke ble de rene fyllekalas. Spriten var jo også blandet ned til rundt 40 prosent.

Far var medlem av bridgeklubben, og det ble spilt bridge hjemme hos oss med jevne mellomrom. Han hadde et sammenleggbart bridgebord som var dekket med grønn filt. Det hadde flotte askebegre, i alle fire kortfargene, nedfelt i hvert hjørne. Der satt de rundt bordet, fire mann, hvorav en var lensmann, en var pensjonist, den tredje var ølhandler og så far. Lensmannen og pensjonisten pattet på snadde, far røykte rullings og ølhandleren røykte fine filtersigaretter. Alle hadde hvert sitt glass med det lokale håndverksproduktet i en eller annen utgave. Det ble blant annet drukket «konjakk» blandet med selters, eller «pjolter» som de kalte drinken. Kaffedokter (karsk) var heller ikke uvanlig.

Årene gikk og jeg ble en kvisete, utidig tenåring som etter hvert fikk lyst til å prøvesmake dråpene. Jeg hadde en god kamerat som var ett år eldre enn meg. Han hadde gått to år i første klasse, slik at vi havnet på samme klassetrinn da jeg begynte på folkeskolen i 1962. Vi hang sammen i tykt og tynt og gjorde mange rampestreker.

Like ovenfor kaiene var det et mekanisk verksted som blant annet produserte juksasneller i aluminium. Sjefen der, Albertsen, var veldig grinete på oss unger. Han kjeftet og smalt ved enhver anledning og likte tydeligvis ikke unger i det hele tatt. Ved siden av verkstedet, som lå i en skråning, sto utedassen som arbeiderne brukte. Det var en enkeltseter og den hadde to barduner av hesjetråd som var festet i to jernpåler som var slått ned i bakken halvannen meter bak. Dette skulle forhindre at vinden blåste den over ende. Oppover skråningen vokste en jungel av geiterams.

En vakker sommerdag, mens far var på jobb og mor var på butikken og handlet, listet kameraten min og jeg oss inn i spiskammerset hjemme, og fant frem noen flasker med sterksprit. Vi fant en liten tom brusflaske og helte på en liten skvett av hver spritflaske – som vi erstattet med vann. Vi tok litt Angostura bitter og litt likørekstrakt og blandet godt med vann i slik at vi skulle klare å drikke det. Så stakk vi ned i fjæra for å konsumere tjuvgodset. Det var ikke mye sprit, men det var første gang vi drakk alkohol, så virkningen var ganske sterk. Vi ble veldig lattermilde og ganske småsvimle. Det var en deilig følelse og vi var helt på toppen av verden, fulle av selvtillit og uovervinnelige. Da var det vi fikk en lys idé. Vi måtte spille Albertsen på verkstedet et puss. Det var rundt lunsjtider, og vi ante at gamlingen måtte på do før eller senere. Vi la oss på lur i geiteramsen, løsnet forsiktig på bardunene som skulle hindre vinden i å velte dassen, for skråningen var ganske bratt. Vi ventet vel og lenge og hadde nærmest gitt opp håpet da Albertsen endelig kom ut av verkstedet med kurs mot oss. Vi lå musestille i skjul av geiteramsen til vi hørte dassdøra smelle igjen og kroken satt på på innersiden. Bardunene var løsnet og vi listet oss stille inn på bakveggen og la alle våre krefter til. Det gikk ganske lett. Dassen veltet fremover og landet med et brak. Den ble liggende med døren ned mot bakken. Igjen sto den dampende sjitstampen med en sky av fluer surrende over. Inne i den veltede dassen lå gamlingen og kavet og bante. Eneste fluktvei var ut av hullet i selve dobenken og over sjitstampen. Men Albertsen hadde nok for mye pondus til å komme seg gjennom det lille hullet og han måtte således ha hjelp utenfra. Vi hadde planlagt en rask retrett etter sabotasjeaksjonen, men krampelatteren tok oss så vi verken kunne røre armer eller bein. Vi ble liggende oppi geiteramsen og flire oss halvt ihjel. Heldigvis for oss var det så mye støy fra maskiner som hamret og surret inne i verkstedet at ingen hørte Agnar Albertsens rop om hjelp. Etter å ha kommet delvis til sans og samling igjen stakk vi inn i skauen.

Fra tidlig i barndommen hadde jeg trommet på alt som kunne trommes på når det ble spilt musikk fra Tandberg-opptakeren. Som seks–sju-åring begynte jeg å ta opp låter fra Ti i Skuddet, og var så heldig at jeg satt med fingrene på opptaksknappen da Love me do med The Beatles ble spilt på Norsk Rikskringkasting for første gang i 1962. Fra det minuttet var jeg solgt. Dette var noe helt nytt og stort, og fra da av visste jeg at jeg måtte bli trommis. 15 år gammel kjøpte jeg mitt første sett og begynte å øve intenst. Flere timer om dagen satt jeg og lyttet til popmusikk og øvde. Så ble det utlyst ledig stilling som trommis i et lokalt band som het Zoo. Medlemmene der var ti år eldre enn meg, men jeg stilte på audition og fikk jobben. Ketil Stokkan kom inn i bandet i 1976 som gitarist og sanger. Senere startet vi Banana Airlines for moro skyld. Resten er historie.

På tro, ære og ansvar

Dette er ikke noen debattbok. Spørsmålet om det bør være tillatt å brenne hjemme til eget bruk – eller til hele bygda – prøver vi å stille oss nøytrale til. Debatten om spørsmålet, argumentene som føres og de historiske kjensgjerningene som førte til dagens virkelighet, interesserer oss derimot i høyeste grad. La oss i første omgang fastslå dette: Forbudet er ikke blitt respektert, og sanksjonene mot overtredere er svake. Hvordan ble det slik?

På samme måte vil det være galt å oppfatte bokas tekniske avsnitt, som veileder om hva man bør gjøre eller ikke gjøre for å få til det ønskede destillatet, som «oppfordringer til hjemmebrenning». Vi oppfordrer ingen til å begynne. Men hvis man likevel driver med slikt, hvorfor ikke gjøre det riktig?

En bok om hjemmedestillering er trygt innenfor ytringsfrihetens rammer. Den gir imidlertid ingen «rett» til å brenne. Det kan bare lovgiver gjøre. Hendige tips og vink i en kriminalroman gir ingen «rett» til å ta menneskeliv. Å lese militærteoretikeren Carl von Clausewitz’ bok om strategi og taktikk (som er pensum i statsvitenskap) gir ingen «rett» til å starte en krig. En populær definisjon av en «gentleman» er en person som kan spille trekkspill, men lar være.

Og der er vi kanskje fremme ved noe sentralt. Norge regnes vanligvis ikke som en nasjon av gentlemen, men i den grad vårt samfunn har noen typisk gentlemannsforbrytelse, så er det hjemmebrenning. Den brede samfunnsaksepten og den slappe straffeutmålingen vitner om det.

Vi betrakter HB som, blant annet, en moderne norgeshistorie og en form for kultursosiologisk verk. Når man betrakter Norge gjennom børstens fettete frontrute, er det veldig ofte undersiden man får øye på. HB handler om klasse og klasseidentifikasjon. Det er langt fra de fuseldampende sidene i denne boka til vaskechampagne [1] og kokainstriper på dasslokket på Solli plass. Hjembrent helles i vasken bare a) når den er for dårlig, b) når et nytt og bedre liv skal påbegynnes, eller c) når lensmannen er mindre enn en kilometer unna.

Da er det vårt privilegium å si «Bånnski!» Altså: Les hele boka uten opphold, og riv ut sidene og spyl dem ned i toalettet morgenen etter. Si «Aldri mer!» til det rødøyde speilbildet ditt. Tusen takk.

Torgrim Eggen, Jon Bertelsen, Rudi Høynes

Oslo, oktober 2014