Anne Karin Sæther

De beste intensjoner

Oljelandet i klimakampen

Anne Karin Sæther

De beste intensjoner

Oljelandet i klimakampen

FORORD

Klimaland eller oljeland?

Det er et overordnet mål for norsk petroleumspolitikk

at den skal forenes med Norges rolle som ledende

i miljø- og klimapolitikk.

Energi- og miljøkomiteen på Stortinget, mai 2014 [1]

Norge ønsker å være blant de aller beste klimalandene. Vårt lille land var det første i verden med et eget miljøverndepartement, og et av de første som satte seg et klimamål. Det var vår Gro Harlem Brundtland som gjorde begrepet «bærekraftig utvikling» kjent, og det var hun som ble kalt verdens miljøvernminister. I de internasjonale klimaforhandlingene går Norge for å være et foregangsland. Det skyldes, ifølge våre myndigheter, «Norges mangeårige prioritering av klimapolitikk, og vår samlede innsats ute og hjemme». [2] Da Jens Stoltenberg var statsminister, sa han ublygt at «Hadde Norge bestemt her i verden, hadde klimaproblemet vært løst». [3]

Noen år senere sa statsminister Erna Solberg at «klimahensyn skal ligge til grunn for alle politikkområder» og partiet hennes, Høyre, mener at Norge kan lede an og være et forbilde for andre land: «En ny industriell revolusjon i Norge kan bidra til å vise resten av verden at det er mulig å kombinere økonomisk vekst og høy levestandard med lave klimautslipp.» [4]

Hvordan kan en nasjon med så høye klimaambisjoner også selge olje – som bidrar til de klimaendringene vi kjemper mot?

Dette er en historie om hvordan Norge har prøvd å være både oljeland og klimaland på samme tid. Hva skjedde på veien – fra vi fant olje, og etter hvert forsto hvilken milliardindustri vi gikk inn i, og frem til i dag?

Vårt mål om å lede an i klimakampen er ikke bare et ønske. Vi gjør mye godt. Norge har for eksempel spilt en sentral rolle i utviklingen av et marked for elbiler, og nesten all elektrisiteten vi lager – 99 prosent – er fornybar. [5] Det skyldes at vi har vannkraft, som har vært lett tilgjengelig og relativt billig for oss, men uansett grunn er det et faktum at vi, sammen med Island, er på Europa-toppen når det gjelder ren strøm. I tillegg legger Norge milliarder av kroner på bordet for å sikre at regnskog får stå i fred og lagre CO₂ i Brasil og andre steder på planeten. Politikerne våre har til og med sørget for å endre grunnloven, slik at myndighetene nå er rettslig forpliktet til å gjennomføre tiltak som gir oss et bærekraftig miljø. [6] Stortinget har også bestemt at vi skal ha en egen klimalov.

Det er bare det at vi har olje og gass – og vårt eget oljeselskap. Når all den oljen og gassen som vi eksporterer i løpet av et år brennes, slippes det ut rundt 500 millioner tonn CO₂. [7] Det er mye for et lite land. Det er mer enn CO₂-utslippene fra hele Canada. [8]

I tillegg kommer all forurensningen fra Statoils virksomhet i utlandet. Så lenge den norske stat eier 67 prosent av Statoil, har staten sin del av ansvaret når CO₂ stiger til værs fra flammer av brennende gass i Nigeria, og når bakken i USA sprenges opp for at Statoil skal hente opp den kontroversielle skiferoljen og skifergassen. I nesten ti år jobbet Statoil også med å dampe ut tung, seig olje fra oljesand i Canada, til massive protester i det norske samfunnet.

Statoils vanlige forsvar er at ingen driver så klimavennlig oljeproduksjon som dem, og at det er bedre at de går inn i den skitneste produksjonen enn at selskaper med lavere standard gjør det. Statoil mener også at produksjonen på norsk sokkel må holdes høy så lenge som mulig, nettopp fordi den norske oljen og gassen er så «ren».

Opp gjennom historien har norske politikere brukt nesten nøyaktig de samme argumentene som Statoil. Hvordan kan det ha seg? Har de uavhengig av hverandre kommet frem til samme konklusjon – eller har Statoil større makt over politikerne enn politikerne har over Statoil?

Olje- og gassvirksomheten er Norges desidert største næring. Oljebransjen har de siste årene stått for opptil en fjerdedel av statens inntekter, og i 2017 består Oljefondet av rundt sju og et halvt tusen milliarder kroner. [9] I tillegg til de enorme inntektene skaper oljenæringen arbeidsplasser. Nesten 150 000 mennesker tjener pengene sine i oljeselskapene eller bransjens leverandørindustri. [10] Ingen annen næring i Norge kan måle seg med petroleumsindustrien når det gjelder verdiskaping, inntekter til staten eller eksportverdi. Hva skjer i Norge når ønsker om klimatiltak kolliderer med oljebransjens planer? Er det da oljefolket bruker sin makt?

I spenningen mellom klimapolitikk og oljepolitikk er det én ting som er viktigere enn alt annet. Et spørsmål som ikke alltid har blitt debattert, men som likevel, på ulike vis, har preget det norske samfunnet over flere tiår: Hvor mye olje og gass skal oljebransjen få hente opp?

Hvis vi går historisk til verks, vil vi se at synet på dette spørsmålet har endret seg dramatisk gjennom årene. Da det viste seg at oljen og gassen var der, rett utenfor kysten vår, nærmet vi oss den nye virkeligheten med en forsiktig undring og en dose skepsis. Enda så lite vi visste, var det kanskje nettopp da vi så det store bildet? Vi klarte å rette oss opp og heve blikket. Datidens politikere og byråkrater så muligheter, men de så også fristelsene og noen av risikoene som lå foran oss. Myndighetene tok sine forholdsregler, og satte klare grenser for den ferske oljeindustrien.

Men oljebransjen vokste raskt, og den ble større enn planlagt. Prinsippene om nøysomhet og føre-var ble lite verdt i møte med oljepengene som kom rennende inn. Mistet vi hodet? Selv når klimakunnskapen vokste og tegnene på menneskeskapte klimaendringer ble stadig flere, klarte vi ikke å stoppe. Tvert imot. Jo mer vi fikk vite om klimaendringer, desto større ble klimagassutslippene fra oljen og gassen vår. Vi har hatt et påfallende hastverk med å hente opp de fossile ressursene. Hvordan kunne vi rettferdiggjøre valgene vi tok?

LANDET SOM VISTE VEI

Med et moderat tempo i petroleumsvirksomheten vil den ikke reise større miljøproblemer enn at de etter Regjeringens vurderinger kan håndteres på en tilfredsstillende måte.

Stortingsmelding nr. 25 (1973–1974):

Petroleumsvirksomhetens plass i det norske samfunn

På 1960- og 1970-tallet tok Norge imot en industri som var helt ny for oss. Oljeindustrien. I startfasen ble det tatt viktige valg som skulle få betydning for samfunnet som helhet og for klimaet. Etter hvert kom vissheten om global oppvarming sigende inn over oss, og i siste halvdel av 1980-tallet fikk vi en egen klimapolitikk.

De retningsvalgene som ble tatt i starten av oljepolitikken og klimapolitikken kan fortelle om et uvanlig fremsyn. Så hva var det våre folkevalgte gjorde? Hvordan håndterte de utfordringene som kom med oljen og klimakunnskapen?

Oljepolitikken klekkes ut

Du har neppe sett noe bilde av ham i avisen, men Karl-Edwin Manshaus er en ruvende skikkelse i norsk oljehistorie. Da han forlot Olje- og energidepartementet i 2004, hadde han vært ekspedisjonssjef i 10 år og departementsråd – øverste sjef i oljebyråkratiet – i hele 16 år. Blant oljefolk har han gått under navnet «Mr. Olje- og energidepartementet». Det hele begynte med at han kom inn til et jobbintervju i Industridepartementet en sommerdag i 1969. Manshaus var jurist, 29 år, og nysgjerrig på det ferske Oljekontoret. Tre karer møtte ham til intervju, alle i rommet var norske, likevel slo intervjuerne raskt over til engelsk. Manshaus var ikke forberedt på noe sånt, men det var like greit å bli vant med det, for det skulle bli mye engelsk fremover. Etter at intervjurundene var over, fikk han beskjed om at han hadde fått jobben. Han var da norsk oljeforvaltnings ansatte nummer fem. [11]

Den høsten, omtrent samtidig som Manshaus begynte i jobben, gjorde det amerikanske selskapet Phillips Petroleum sine første funn utenfor norskekysten. Etter flere mindre funn av olje og gass skjedde det helt store rett før jul i 1969. Da fant Phillips det som skulle vise seg å være datidens største petroleumsfelt til havs. Ekofisk. De unge byråkratene fikk mye å gjøre. Et nytt og omfattende regelverk skulle på plass og institusjoner måtte bygges opp fra grunnen.

Å sikre norske interesser ble det overordnede målet. Norge skulle ha kontrollen og så mye som mulig av pengene.

Årene fra slutten av 1960-tallet og ut til midten av 1970-tallet var helt avgjørende. Nå i ettertid blir denne tiden omtalt som en gyllen epoke der driftige embetsmenn fikk laget en langsiktig oljepolitikk og sikret det norske folk store inntekter. Vår oljehistorie skulle komme til å skille seg ut internasjonalt, som spesielt vellykket for samfunnet som helhet. Pionerene roses for kloke valg. De sørget til og med for å legge inn et krav om at det skulle tas hensyn til naturen og miljøet, og at utvinningstempoet skulle preges av en viss moderasjon. Det er nesten ikke til å tro hvor forutseende de var.

Mens Utenriksdepartementet jobbet med rettighetene på kontinentalsokkelen, hadde Oljekontoret ansvaret for nær sagt alt annet. Planer, lovverk, et skattesystem og et system for utdeling av områder på sokkelen måtte snekres sammen. I tillegg skulle det forhandles med de utenlandske oljeselskapene og skapes interesse for norsk sokkel. De unge byråkratene, som var gått fra å være fem til å bli 45 etter Ekofisk-funnet, satte i stor grad reglene, tolket dem og ga tillatelser, og de gjorde sitt beste for å lære opp de få politikerne som var interessert. Travle dager strakk seg til langt på natt. De reiste verden rundt for å lære om geologi, forvaltningspraksis og oljebusiness. De skulle sikre seg godvilje i andre deler av det norske statsapparatet, og de fikk bryne seg på de største og mektigste selskapene i verden. Reisebudsjettene var hinsides alt som ellers var vanlig. Det var noe cowboy-aktig over stilen, og fremgangsmetodene de til tider brukte, ville aldri ha passert i dag. Alt var uvanlig.

– Vi var selvhjulpne og veldig lite departementale, sier Manshaus og smiler mildt.

En kulepenn sitter i brystlommen på den sorte skjorten hans. Manshaus er blitt grå og tynn i håret. Han ble pensjonist på ordentlig da han ble 75 år i 2015. I noen år etter at han ble pensjonert fra departementet jobbet han som direktør for kommunikasjon og samfunnskontakt i selskapet som startet det hele, Phillips Petroleum, men det er en annen historie. Manshaus mimrer.

– Vi kom tidlig om bord på et tog som gikk veldig fort. Vi var heldige som var på rett sted til rett tid. Vi var unge og nye, vi fant på ting selv, og vi så veldig raskt resultatet av hva vi gjorde.

Manshaus forteller at det ikke fantes noen arkiver eller retningslinjer som de kunne støtte seg på. Alt var nytt. De første oljebyråkratene fikk et stort ansvar, og de var dypt involvert i businessen på norsk sokkel. Manshaus snakker om møter i «operating committee» og det å skulle være «jack of all trades». I en kort periode hadde han ansvar for Oljekontorets seksjon for juss, økonomi og utbygging.

– Det var det som ble Statoil. Vi måtte jo få et forretningsmessig organ for å gjøre jobben.

Og jobben, det var å drive leting og utvinning av olje, transportere den til land, markedsføre den og få solgt den. Som Arve Johnsen, den første toppsjefen i Statoil har skrevet, var det uenighet om hvor operativt det nye statsselskapet skulle være, og hvilken balanse man skulle finne mellom forretningsmessig handlefrihet og politisk kontroll. [12] Men da Stortinget enstemmig vedtok å opprette Den Norske Stats Oljeselskap A/S i 1972, var det som et politisk verktøy. Nasjonal styring og kontroll var målet, ja, hele poenget med at myndighetene opprettet sitt eget oljeselskap, 100 prosent eid av staten. [13] Statoil, som navnet raskt ble, skulle fungere som et organ for statens petroleumspolitikk.

Også Oljedirektoratet ble etablert i 1972. Myndighetene hadde dermed fått på plass en tredelingsmodell for oljevirksomheten. [14] Oljedirektoratet skulle samle inn data om sokkelen og jobbe med planlegging, kontroll og generell forvaltning. [15] Industridepartementet – og senere Olje- og energidepartementet, da det ble opprettet i 1978 – hadde ansvar for utdeling av konsesjoner og den overordnede oljepolitikken, på bakgrunn av de retningslinjer Stortinget ga. Statoil fikk ansvar for å drive forretningen, på vegne av oss alle.

I 1971, året før Statoil ble til, samlet Stortinget seg om en prinsipperklæring for norsk oljepolitikk, utformet som ti oljebud. [16] Budene har hatt fundamental betydning for alt av lovverk og praktisk politikk i petroleumssektoren.

Det var i stor grad oljebyråkratene som kom frem til budene, i samarbeid med den ivrigste politikeren på feltet, Rolf Hellem fra Arbeiderpartiet. [17] Det overordnede målet var å utvikle en «oljepolitikk med sikte på at naturressursene på den norske kontinentalsokkel utnyttes slik at de kommer hele samfunnet til gode». [18] Det første bud var «At nasjonal styring og kontroll må sikres for all virksomhet på den norske kontinentalsokkel». Petroleumspolitikken skulle være demokratisk, ansvarlig og langsiktig, og bidra til utvikling av det norske samfunnet. I forlengelsen av dette kom budet som la til grunn at det ble opprettet et statlig oljeselskap. Norge skulle ikke kjøres over av de utenlandske oljegigantene. Vi skulle bestemme selv.

Det var et eget bud om såkalt fakling, brenning av gass i åpen luft ute på plattformene. Det skulle ikke aksepteres unntatt for kortere prøveperioder. Fakling bidrar til både CO₂-utslipp og annen forurensning, men det var ikke forurensningen som dro fakling inn i de ti bud.

– Du ser jo at det blir sot av det, og at trekkfugler blir stekt, men vi tenkte først og fremst verdiskaping. Vi synes det var forferdelig at gassen ble brent. Det bød oss imot, forteller Manshaus.

For oljebyråkratene var fakling omtrent som å brenne penger. Gassen kunne jo selges. Men uansett hvilken tanke som lå bak, har dette budet vært bra for både miljøet og inntjeningen. Et annet bud, bud nummer fire, handler mer direkte om miljøet, og det budet egner seg godt til festtaler. Det peker frem mot det som med tiden skulle bli oljebransjens største utfordring. Tidlig på 1970-tallet var ikke klimaendringer et tema for andre enn de helt spesielt interesserte, så klimaet ble ikke nevnt med et ord, men naturen og miljøet ble tillagt stor vekt.

Det fjerde oljebud sier at «utviklingen av en oljeindustri må skje under nødvendig hensyn til eksisterende næringsvirksomhet og natur- og miljøvern». Oljebransjen skulle ikke kjøre over annen industri eller tjenesteyting. Allerede på denne tiden fryktet man en todeling av økonomien, noe som kunne komme dersom høye inntekter i oljen i stort monn trakk både dyktige arbeidstakere og investeringer vekk fra annen industri og over til oljeindustrien. Men hva betyr det som ble sagt i det fjerde oljebud om at man måtte ta hensyn til naturen og miljøet? Var ikke det voldsomt offensivt så tidlig som i 1971? Ikke nødvendigvis. Miljøbevisstheten var på vei oppover i den norske offentligheten. Sommeren 1970 hadde vært preget av Norges første aksjon mot vannkraftutbygging, Mardøla-aksjonen, der filosofen Arne Næss og politikeren Odd Einar Dørum var blant de mange som protesterte for å bevare Mardølafossen. I 1972 ble Miljøverndepartementet opprettet, som verdens første. Samme år skapte Erik Dammanns bok Fremtiden i våre hender stor interesse, og to år senere ble organisasjonen med samme navn etablert. I 1972 kom også den innflytelsesrike boken Limits to Growth, av blant andre Jørgen Randers, der et av temaene var CO₂ og global oppvarming.

Både Manshaus og daværende leder av Oljekontoret, Nils B. Gulnes, mener å huske at miljøvernet måtte med fordi det var en del av de politiske strømningene på den tiden. [19] Men det er vanskelig for dem å gi noe klart svar på hva som mentes med at man skulle ta hensyn til naturen og miljøet. Det var i alle fall ikke snakk om klimaet. Kanskje giftig avfall, kanskje forurensning mer generelt. Spesielt viktig var det uansett ikke. Miljøvern måtte gjerne komme som en bonus, men det viktigste var å sikre verdiene.

– Man kan si at norsk oljeproduksjon er bedre enn de fleste andres, men det meste av grunnen til dét er at vi hater å se verdier gå til spille. Jeg tror ikke det var noen som tenkte på miljøet. Det var heller snakk om ikke å øde verdier, forteller Manshaus.

Dermed avliver han tanken om at de statlige oljepionerene var så fremsynte når det gjaldt miljøspørsmål. De holdt seg til det økonomiske, og pyntet med det som var politisk korrekt.

Ved siden av de ti oljebud utgjør en stortingsmelding fra 1974 grunnmuren i norsk oljepolitikk. Stortingsmelding nr. 25. Petroleumsvirksomhetens plass i det norske samfunn er blitt kalt «en perle» og «den viktigste stortingsmelding som ble lagt frem i annen halvdel av forrige århundre». [20] Det var regjeringen Bratteli (Ap) som la frem meldingen, og den drøftet problemene som kunne oppstå hvis oljevirksomheten vokste seg for stor. Suksess på sokkelen kunne få negative følger for fastlandsøkonomien og sysselsettingen i andre deler av samfunnet. Norge ønsket å unngå det som kalles hollandsk syke: for stor økning i pengebruken i det offentlige, fordi staten plutselig blir rik, og en dramatisk nedgang for konkurranseutsatt industri, med påfølgende arbeidsledighet. [21]

Stortingsmeldingen behandlet også miljøspørsmål. Side opp og side ned om oljeutslipp og annen forurensning til havs og på land. Meldingen argumenterte for at Norge, som et nytt oljeland, måtte gå forsiktig frem og ta vare på naturen vi lever av: «Ressursene er knappe, naturen og livsbetingelsene i verden kan lett ødelegges.» Regjeringen manet til «en fornuftig bruk av ressursene» for ikke å ødelegge «den grunnleggende balanse i naturen».

Regjeringen konkluderte med at veksten måtte tøyles. Dette var på midten av 1970-tallet, men allerede da så rådgivere og politikere at det var behov for reguleringer, både av tempoet i utbyggingen av petroleumsvirksomheten og av bruken av de nye oljeinntektene. Da meldingen ble skrevet, var det påvist 800–1000 millioner tonn med olje og oljeekvivalenter av gass. [22] Regjeringen mente at leteaktiviteten på norsk sokkel måtte være moderat, og at Norge burde sikte mot å holde seg på et nivå der reservene lå på 1000–1200 millioner tonn. Det tilsvarer nesten det dobbelte av alt som hentes ut av det enorme Ekofisk-feltet i hele dets levetid. [23]

Drivhuseffekten og klimaendringer var ikke et tema i stortingsmeldingen fra 1974, men ideen om et moderat tempo, som slo rot med denne meldingen, skulle stå sentralt i klimadebatten 40 år senere. For jo mindre oljevirksomhet, desto mindre utslipp av klimagassen CO₂. «Hvor stor andel av de fossile energikildene må bli liggende for at vi skal nå klimamålene?» spør vi nå. Finnes det noen lovende områder som vi er i stand til å la være i fred? Den gang, på midten av 1970-tallet, visste regjeringen at det lå store verdier og fristet der ute, men den ville begrense tilgangen til nye områder å letebore i: «Letevirksomheten er i praksis det viktigste styringsmiddel. En må derfor unngå å sette i gang mer letevirksomhet enn det et moderat utvinningstempo tilsier.»

De som skrev stortingsmeldingen skjønte at målet om moderat tempo ville møte motstand. Det ville bli bråk. «Myndighetene vil bli utsatt for press fra mange hold for å påskynde oljevirksomheten på kontinentalsokkelen», skrev de. Noen ville for eksempel argumentere for rask utvinning ved å hevde at oljeprisen ville gå ned på sikt. Regjeringen bedyret at den uansett ville holde fast ved et moderat tempo og en langsiktig utnyttelse av ressursene. Kort tid etter vedtok Stortinget et tak for den årlige produksjonen av olje og gass på 90 millioner tonn oljeekvivalenter. [24] Det ble sett på som et moderat toppnivå, selv om det i realiteten ikke la noen begrensninger på det som var planlagt av produksjon i årene fremover. [25] Dette konkrete vedtaket om en maksgrense for utvinningen var uansett historisk.

I 1983 konkluderte også det såkalte Tempoutvalget med at et moderat tempo var fornuftig. [26] I en utredning til Olje- og energidepartementet anbefalte utvalget at olje- og gassverdiene ble hentet ut rolig og sakte, over lang tid, men det foreslo ingen konkrete grenser. Utvalget lanserte for øvrig også ideen om et oljefond, men tvilte sterkt på at politikerne ville klare å spare hvis de fikk enorme summer mellom hendene.

Også i Tempoutvalget hadde de nok sine tanker om at målet om et moderat tempo kunne bli kraftig utfordret i årene som kom. Men kan det være at både Tempoutvalget og de folkevalgte som vedtok et moderat tempo ti år tidligere undervurderte hvor stor produksjonen på norsk sokkel hadde muligheter for å bli i fremtiden? Kanskje de ikke hadde forutsetningene, eller fantasien, til å forestille seg hva som kunne skje?

«En god utvikling for Statoil, vil være til gagn for hele det norske folk», sa daværende Statoil-sjef Arve Johnsen i 1974, et par år etter at Statoil ble til. [27] Han konstaterte dermed hva hensikten med Statoil var, nemlig å tjene folket. Samtidig skapte han et mantra som ikke alltid er blitt sagt rett ut i norsk politikk, men som har ligget der, i bakgrunnen, hele veien: Det som er bra for Statoil, er bra for Norge. Dette mantraet, eller denne forståelsen av Statoils rolle, gir Statoil et stort spillerom. For ingen kan vel være imot at det skal gå bra med Norge?

Etter hvert som Statoil vokste, vokste imidlertid også irritasjonen hos en del politikere og folk i andre deler av oljebransjen, fordi Statoil fikk privilegier. Selskapet var for eksempel garantert en eierandel på minst 50 prosent i alle utvinningstillatelser på sokkelen. [28] Det var meningen at Statoil skulle være tettere på de politiske prosessene, og slippe lettere til på sokkelen, for det var jo statens eget selskap. Men enkelte begynte å spørre seg om hvorvidt Statoil virkelig var det politiske verktøyet det skulle være – eller om politikerne var i ferd med å bli et verktøy for Statoil.

I 1981 kom Terje Osmundsen med boken Gjøkungen. Skal Statoil styre Norge?. Dette var den første kritiske boken om Statoils politiske rolle. [29] I et forord stilte Thomas Chr. Wyller, som var professor i statsvitenskap, følgende spørsmål: «Styres selskapet av de politiske myndigheter, eller styrer det faktisk seg selv – og dermed oss alle?»

Osmundsen, som er Høyre-mann og senere ble politisk rådgiver for statsminister Kåre Willoch, la stor vekt på de tette båndene mellom Arbeiderpartiet og Statoil. Både toppdirektørene og de første styreformennene i Statoil var Ap-politikere, og de hadde kort vei til makten når Ap styrte landet.

Ifølge Osmundsen var det ofte uenighet mellom Statoil og Oljedirektoratet i spørsmål som utvinningstempo, utbyggingsalternativer og fremtidsanalyser, mens Olje- og energidepartementet ytterst sjelden stilte seg kritisk til Statoil. Han skrev at «det faktum at man vanskelig kan finne ett interessant eksempel på at departementet har truffet avgjørelser i konflikt med Statoils interesser og ønsker, antyder at selskapets innflytelse over departementet er betydelig». [30] Det kan likevel være at påvirkningen gikk begge veier. Både Statoil og Olje- og energidepartementet ønsket at oljevirksomheten skulle øke i omfang og betydning. [31]

Selv om Statoil var 100 prosent statseid, var staten langt unna å ha full kontroll. Spesielt Stortinget manglet ressurser og ekspertise til å imøtegå Statoils ønsker og forslag, og ble ifølge Osmundsen bare et sandpåstrøingsorgan. Han mente at den folkevalgte styringen av Statoil ikke var reell: «… de oljepolitiske premisser går fra Statoil, til de politiske myndigheter, ikke omvendt», og han kalte det en illusjon å tro at reell folkevalgt styring av Statoil overhodet ville være mulig. [32] Gjøkunger blir som kjent mye større enn fosterforeldrene i redet.

Noe av Osmundsens kritikk kan forklares med Høyres prinsipielle skepsis mot statsselskaper. [33] Det er også mulig at Høyre overdrev Statoils makt på 1980-tallet. Da Gjøkungen kom ut i 1981, hadde Statoil bare rundt tusen ansatte, mens de utenlandske selskapene hadde langt flere folk i Norge. [34] Den gryende misnøyen var imidlertid reell. Statoil ble i noen tilfeller mistenkt for å velge kostbare løsninger som tjente selskapet mer enn samfunnet. [35] Det var i så fall en sløsing med fellesskapets ressurser. Statoil hadde også fått stor påvirkning på andre deler av det norske samfunnet, blant annet fordi alle de som solgte varer og tjenester til Statoil var avhengig av selskapets godvilje, og fordi Statoil opererte med et høyt lønnsnivå som trakk flinke folk ut av andre institusjoner og organisasjoner.

I 1984 gjennomførte Høyre-regjeringen en reform som ble kalt «vingeklippingen» av Statoil, som en oppfølging av metaforen gjøkunge. Selskapet var da i ferd med å få virkelig store inntekter fra oljevirksomheten, og kunne ende opp med like mye penger som staten. Reformen sørget for at Statoils eierandeler i olje- og gassfeltene ble delt i to: Statoil fikk beholde én del, mens den andre delen ble overført til et nytt statlig instrument, Statens direkte økonomiske engasjement (SDØE). Pengestrømmen fra denne andre delen gikk nå rett inn i statskassen. Bukken fikk ikke lenger passe hele havresekken. Samtidig ble Statoils innflytelse over utbyggingen og driften av feltene på sokkelen redusert. [36]

Vingeklippingen viste at politikerne hadde handlekraft, men den gjorde det også tydelig at de ikke hadde hatt den nasjonale kontrollen det var meningen at de skulle ha. Hvordan skulle det da gå når klimatrusselen vokste? Ville tankegangen fra 1970-tallet – om en fornuftig bruk av ressursene – holde stand? Hvordan ville de folkevalgte styre? I en verden der klimagassutslippene må kuttes, ligger den fossile industrien laglig til for hugg. Men hva skjedde egentlig med de ti oljebud og ambisjonene om et moderat utvinningstempo i tiårene etter 1970-tallet?

Ledestjernen Gro

Gamle TV-bilder fra NRK viser en lett solbrun og ung Gro Harlem Brundtland som sitter i en sofa i Roma, en vårdag i 1987. Hun er rak i ryggen og har på seg en tekkelig sort sommerkjole og en kritthvit blazer. Ved siden av henne sitter FNs generalsekretær, Javier Pérez de Cuéllar. Han har fått den nye rapporten Our common future i hendene, og skryter av arbeidet som den norske statsministeren og hennes folk har gjort. Brundtland smiler. Hun virker tilfreds, men hun vet foreløpig ikke at to av ordene hun har med seg – «bærekraftig utvikling» – vil bli spredd over hele verden og brukt i flere tiår fremover.

Brundtland intervjues av Dagsrevyen, og forklarer hvorfor miljøvern må gå hånd i hånd med økonomisk utvikling: «Uten et skikkelig miljø, så er det ikke mulig å ha økonomisk utvikling, og uten utvikling er det heller ikke mulig å ta vare på miljøet». [37] Begrepet bærekraftig utvikling ble ikke uttalt på Dagsrevyen denne dagen i 1987, men det er nettopp dét begrepet som er blitt stående. Brundtland-kommisjonen definerte det slik: «Bærekraftig utvikling er en utvikling som tilfredsstiller dagens behov uten å ødelegge fremtidige generasjoners muligheter til å tilfredsstille sine behov.» [38]

Rapporten, som heter Vår felles framtid på norsk, viste blant annet til problemene med fossile brensler som olje og gass, og de gradvise klimaendringene verden kunne vente seg, med sammenbrudd i nasjonale økonomier som en mulig konsekvens. [39] Brundtland-kommisjonen slo fast at forbruket av fossil energi måtte ned, og at det trengtes en overgang til «ikke-forurensende energier og teknologier». [40] Gro og hennes kommisjon anbefalte en halvering av forbruket av fossile brensler i løpet av de neste 30–40 årene. [41]

Brundtland gikk foran på så mange vis. Hun hadde vært miljøvernminister i det som var verdens aller første miljøverndepartement. [42] Hun gjorde seg bemerket i sin solide håndtering av oljeulykken på Bravo-plattformen i 1977, og senere samme år vant hun over olje- og energiminister Bjartmar Gjerde i dragkampen om vannkraftutbygging på Hardangervidda. Hun sørget for at hele området senere ble vernet. [43] I 1981 ble hun så vår første kvinnelige statsminister, internasjonalt kjent for «kvinneregjeringen» sin.

Etter at hun la frem arbeidet til Brundtland-kommisjonen, ble Norges Gro kalt verdens miljøvernminister. Nå skulle hun hjem og sette de store tankene om bærekraftig utvikling ut i livet. Hjem til et Norge der oljepengene hadde begynt å flomme inn over landet, og japp og børstraktor var blant moteordene. Hva slags klimapolitikk kom ut av dette?

Norge hadde skaffet seg verdens første miljøverndepartement i 1972, samme år som Statoil ble etablert. Gjennom 1970-tallet og begynnelsen av 1980-tallet fantes stadig mer informasjon om drivhuseffekten. Noen egen klimapolitikk kan vi imidlertid ikke si at vi hadde i Norge før Gro greide å sette dagsorden med Brundtland-kommisjonen i 1987. På slutten av 1980-tallet ble mange bekymret for fremtidige klimaendringer, og en klimapolitisk oppvåkning dro gjennom landet. Året 1989 ble et merkeår. Miljø- eller klimaspørsmål har aldri hatt noen sentral plass i valgkamper i Norge, men 1989 var det store unntaket. Foran stortingsvalget dette året konkurrerte politikerne om å ha den mest klimavennlige politikken. [44] Alle partiene – med unntak av Frp – ville være det grønneste partiet. Det ble vanskelig å slå Senterpartiet, som lovet å halvere norske CO₂-utslipp innen 2000.

Norge holdt fanen høyt på den internasjonale arena også, og argumenterte for en klimapolitikk basert på klare mål med tidsfrister. [45] Brundtland-kommisjonen hadde inspirert politikere verden over til å jobbe mer med miljø- og klimaspørsmål, og flere land vurderte på denne tiden å sette seg konkrete klimamål. Norge var blant de første som faktisk gjorde det. Sverige lå rett foran oss, og Nederland kom omtrent samtidig med oss. [46] Vi satte oss et av verdens aller første klimamål.

Gros regjering la frem klimamålet våren 1989, og det ble kalt «stabiliseringsmålet». Regjeringens mål var å redusere veksten i CO₂-utslippene slik at de flatet ut, eller ble stabilisert, i løpet av 1990-årene eller senest i år 2000. [47] At Norge ikke skulle kutte i utslippene, bare stoppe veksten, kan virke defensivt. I realiteten var det uhyre offensivt. Utslippene var nemlig på rask vei oppover, og mange nye utslippskilder var planlagt, ikke minst innen petroleumssektoren. På Stortinget var det imidlertid en tverrpolitisk forståelse av alvoret i klimatrusselen, og det var mange som mente at regjeringen burde gått enda lengre. Høyres representanter var blant dem som ivret for kutt i klimagassutslippene. Målet stortingsrepresentantene til slutt ble enige om i 1989 ble derfor tøffere: Norges CO₂-utslipp skulle stabiliseres på 1989-nivå innen 2000. [48] Politikerne var oppildnet av det sterke miljøengasjementet blant velgerne og ideen om at Norge skulle være et land som ledet an. De var ikke helt klar over hva stabiliseringsmålet ville koste i praksis, og de hadde neppe vurdert hvilke oljeinntekter landet skulle takke nei til.

Norge hadde vært en pådriver i internasjonal miljøpolitikk flere ganger tidligere, før Brundtland-kommisjonen leverte sin rapport, for eksempel i kampen mot sur nedbør på 1980-tallet. Det må ha vært fristende å se det som vår oppgave her i verden. I 1989 skrev daværende miljøvernminister, Sissel Rønbeck fra Arbeiderpartiet, om regjeringens posisjon i det internasjonale klima- og miljøarbeidet, og hun gjorde det klart at strategien var å ligge et hestehode foran og være drahjelp for andre land. [49] Men én ting var fundamentalt annerledes denne gangen, nå som det handlet om klimaet og ikke dumping av forurensing i havet eller utslipp fra europeisk industri: Klimapolitikken kunne ramme Norges egne økonomiske interesser hardt. Den voksende oljeindustrien var spesielt utsatt. Det ville bli umulig å øke utvinningen av olje og gass hvis CO₂-utslippene skulle flate ut.

Etter stortingsvalget i 1989 måtte Brundtland-regjeringen gå av, og inn kom en regjering med Høyre, Krf og SP, ledet av Høyres Jan P. Syse. De fortsatte arbeidet med det som skulle være det viktigste verktøyet for å nå vårt første klimamål – en avgift på utslipp av CO₂. Syse-regjeringen foreslo at CO₂-avgiften bare skulle gjelde for bensin og mineralolje, men etter at regjeringen gikk i oppløsning på grunn av EU-saken og Gro kom tilbake som statsminister, ble avgiften utvidet, og da gjaldt den også CO₂-utslipp fra olje- og gassproduksjonen på sokkelen. Det skjedde i stor grad på grunn av lobbyinnsats fra Naturvernforbundet. [50]

Norge innførte CO₂-avgiften i 1991. Mye tyder på at olje- og gassindustrien ikke hadde vært helt våken under det politiske forarbeidet. Etter at vedtaket var gjort, klaget den ferske interesseorganisasjonen Oljeindustriens Landsforening over at det ble innført en slik avgift uten at oljeindustrien hadde vært med på å vurdere konsekvensene. [51] Oljepolitikk og klimapolitikk ble på denne tiden i praksis ført på to ulike planeter, så det er kanskje ikke så rart at oljeindustrien hadde vært tilbakelent. Noe var imidlertid i gjære.

Hos Næringslivets hovedorganisasjon, NHO, var de i ferd med å våkne. Der var man ikke særlig begeistret for planene om en CO₂-avgift. NHO innså også at det norske klimamålet kunne stå i veien for et planlagt gasskraftverk og utbyggingen av enkelte felt i Nordsjøen. I tillegg var organisasjonen bekymret for økte kostnader for industrien på land. NHO satte derfor i gang med analyser og utredninger, og bygde opp sine argumenter. Et eget utvalg for klimaarbeid ble etablert, og Statoil-direktør Henrik Ager-Hanssen ble satt til å lede det. [52]

Hos Statoils konkurrent Hydro ble det også jobbet med argumenter mot den norske klimapolitikken. Våren 1990 var Hydro-direktør Thorvild Aakvaag ute og advarte kraftig mot en CO₂-avgift for industrien. Han snakket for et Hydro som både drev stort innen olje og gass i Nordsjøen, og hadde fabrikker for aluminium og gjødsel på land. Ifølge Aakvaag ville avgiften bare bety økte kostnader og vanskeligere konkurranseforhold for industrien, uten at den ville få noen positiv effekt for miljøet. Tvert imot, hevdet han, ville en CO₂-avgift gi høyere CO₂-utslipp totalt sett, fordi gode norske bedrifter ville bli tvunget til å flytte utenlands, der miljøkravene var mindre strenge. Han fant en god formulering for å få frem poenget sitt: «Norge har ikke sin egen CO₂-himmel». [53]

Hydro hadde planer om å bygge gasskraftverk på Tjeldbergodden på Nordmøre. En slik ny og stor utslippskilde passet dårlig sammen med en strengere klimapolitikk. Men om Hydro skulle beklage seg over egne tapte muligheter og utsiktene til å tjene mindre enn planlagt, ville de møte begrenset med sympati hos politikerne og folk flest. Hydro-direktøren gjorde noe som var smartere. Han satte klimapolitikken inn i en større og global ramme. I et intervju i Aftenposten sa han at «Eftersom de alvorligste miljøproblemene er globale, er det nå langt viktigere å finne løsninger hvor alle land er med enn å vedta stadig strengere miljøkrav i lille Norge, som uansett har liten effekt totalt sett». [54] Det var med andre ord ikke så viktig å ligge et hestehode foran og lede an.

Aakvaag bidro til å skape en helt ny virkelighetsforståelse, som brøt med den klimapolitiske tenkningen så langt i Norge. Dette var starten på en konflikt som skulle prege debatten om klimapolitikk for all ettertid: Skal vi kutte utslippene på hjemmebane – eller skal vi kjøpe billigere kutt i utlandet? Skal vi feie for egen dør og ta vårt ansvar i en global dugnad – eller skal vi bruke kostnadseffektivitet som en ledesnor i klimaarbeidet, og sørge for størst mulige CO₂-reduksjoner for pengene? Hydro var blant de første til å legge vekt på dette siste. «Beregninger viser at det vil gi større uttellinger for Vest-Europa å investere i miljøtiltak i øst enn i egne anlegg», sa Aakvaag.

Han fulgte opp med nok et argument som skulle få en sentral plassering i norsk klimapolitikk. Det kalles kullargumentet: «På kort sikt tror jeg det beste tilbud vi i Norge kan gi er å selge naturgass på kommersiell basis, som kan erstatte noe av det langt mer forurensende kullet som i dag er flere av øststatenes viktigste energibærer.» [55] Det var NHO som først hadde introdusert argumentet om at gass var bra fordi det var bedre enn kull, og Hydro bidro til å spre det. [56] Det var for øvrig Egil Myklebust som var administrerende direktør i NHO da kullargumentet ble lagt frem, og han gikk videre til stillingen som toppsjef i Hydro i 1991.

Et stemningsskifte var på gang i klimapolitikken. Oljeselskapene og NHO fikk ikke gjort noe med CO₂-avgiften, den ble vedtatt, men stabiliseringsmålet levde farlig. I februar 1991 møttes oljefolk og politikere på den årlige Sandefjordskonferansen, et lukket toppmøte for oljebransjen, og der ble klimamålet utsatt for kraftig skyts. Lederen av Stortingets energi- og industrikomité, Ole Gabriel Ueland fra Senterpartiet, gikk på talerstolen og langet ut mot klimamålet. Han beklaget at Stortinget hadde satt seg dette målet. Uelands ord var musikk i tilhørernes ører, og han høstet en rungende applaus. [57] En annen stortingsrepresentant, Astrid Nistad fra Arbeiderpartiet, stemte i og sa at «Sannsynligvis visste vi ikke hva vi gjorde». [58] Den ene etter den andre fra energi- og industrikomiteen ga uttrykk for at de angret på klimamålet. De hadde fått klar beskjed om at målet ville ødelegge for oljenæringen og næringslivet generelt. Investeringene ville bli lavere og arbeidsplasser ville ryke. Slike argumenter gjør alltid at politikerne lytter ekstra godt etter. Og på Sandefjordskonferansen ble det klart at mange politikere ikke ønsket å ta all den risikoen som ble knyttet til klimamålet.

Hydro-direktør Aakvaag var også på Sandefjordkonferansen, og han skal ha brukt mye av sin taletid til å latterliggjøre folket på miljøsiden og deres argumenter for å redusere CO₂-utslippene. «De puster jo ut CO₂ selv!» [59]

I ukene og månedene fremover stilte direktører fra Statoil og Hydro opp i møter med politikere fra energi- og industrikomiteen på Stortinget, og de ga dem tall og argumenter som kunne brukes i debatten om klimamålet. Dette var kjærkommen hjelp, for det var fortsatt mange andre politikere som sto fast ved klimamålet. De to selskapene, og spesielt Hydro, kjørte en koordinert kampanje der både arbeidsgiverorganisasjonen NHO og deler av LO ble trukket inn. De hadde gode kontakter inn i regjeringsapparatet også. Det fremste eksemplet på disse koblingene var Hydros Eivind Reiten, som nettopp hadde vært olje- og energiminister, med permisjon fra jobben som el-direktør i Hydro.

Lobbyarbeidet var massivt og effektivt. På starten av 1990-tallet hadde vi bankkrise, fallende eiendomspriser og økende arbeidsledighet. Det norske samfunnet var derfor ekstra mottakelig for argumenter om å beskytte norsk verdiskaping. Våren 1991 skrev Hydros informasjonsfolk et internt notat der konklusjonen var at selskapets syn på klimapolitikken hadde «svært godt gjennomslag» i Stortinget og departementene: «Våre vurderinger/konklusjoner brukes i økende grad som referanse i debatten.» [60]

Også i NHO var man fornøyd med å ha fått større kontroll over debatten. [61] En som derimot ikke var spesielt fornøyd, var Gros miljøvernminister Torbjørn Berntsen. I en miljødebatt i Stortinget kom han med oppsiktsvekkende kritikk av Statoil og Hydro: «Jeg finner det ikke passende for toneangivende statlige og halvstatlige bedrifter å drive en kolossal lobbyvirksomhet som nærmest tar sikte på å undergrave den målsettingen som regjeringen og Stortinget har vedtatt.» [62]

På slutten av 1980-tallet og begynnelsen av 1990-tallet ble det laget en rekke analyser og rapporter som pekte på at det var en konflikt mellom norske oljeinteresser og radikale klimamål. [63] Det ble bare ikke alltid sagt så åpent og direkte. Samtidig fikk økonomene en stadig viktigere rolle i klimapolitikken, og de preget forståelsen av hva som var fornuftig å gjøre – og hva som ville være direkte dumt å gjøre.

Den økonomen som skulle komme til å bli aller viktigst, jobbet i Statistisk sentralbyrå og het Jens Stoltenberg. Han elsker å fortelle om telefonsamtalen som dro ham ut av tilværelsen som forsker. Det var miljøvernminister Thorbjørn Berntsen som ringte, en høstdag i 1990. Stoltenberg har fortalt historien på en rekke møter og konferanser opp gjennom årene, og han pleier å humre og lene seg litt tilbake når han etteraper Berntsen: «Døh? Gro har sagt at jeg skal si til deg at jeg vil ha deg som statssekretær.» [64]

Slik ble det. Stoltenberg, som året før hadde ledet Arbeiderpartiets arbeid med å lage ny miljøpolitikk, ble nestkommanderende i Miljøverndepartementet. Han fikk en sentral rolle i utformingen av Norges klimapolitikk. Sammen med statsminister Brundtland selv, hennes tidligere statssekretær og deretter leder av Cicero senter for klimaforskning, Ted Hanisch, og økonomer fra blant annet Finansdepartementet og konsulentbyrået Econ, bidro Stoltenberg til å sette ideen om kostnadseffektiv klimapolitikk på agendaen. [65] De var opptatt av at klimakuttene måtte gjennomføres på den billigst mulige måten, for å få størst mulig uttelling. «Mest miljøvern per krone» ble en populær frase.

Og det var ikke i Norge man fikk mest miljøvern per krone. Tiltak kunne bli ekstra dyre her i landet. Ikke bare fordi alt er dyrt i Norge, men fordi vi ikke hadde store enkeltstående utslippskilder, som for eksempel kullkraftverk, som kunne legges ned og erstattes av renere energikilder. Vi ville måtte gjennomføre en lang rekke dyre tiltak for å fjerne mange relativt små utslippskilder. Alternativt kunne vi ha bremset olje- og gassindustrien, men da ville vi gått glipp av enorme inntekter. Nei, det ville helt klart være mer kostnadseffektivt å kutte i utslipp i andre land enn i Norge – og dermed ta de enkleste og billigste kuttene først. De vanskelige og dyre tiltakene fikk vente.

Internasjonalt var de første samtalene om en mulig global klimaavtale i gang. Flere økonomer, spesielt i Finansdepartementet, var begynt å bekymre seg for konsekvensene av en slik fremtidig avtale, fordi klimatiltak etter deres mening ville svekke norsk økonomi. [66] Skulle vi med viten og vilje gå inn for å skade oss selv? For mange var det nok lettere å se hva vi ville miste enn hva vi kunne oppnå. Tenk om ingen andre land var villige til å legge penger på bordet og kutte drastisk i sine utslipp? Tenk om Norge skulle gå foran og ingen kom etter?

Kostnadseffektivitet ble et godt argument mot det norske stabiliseringsmålet, som mistet stadig flere tilhengere. Selv Gro mistet troen på klimamålet hun hadde gått i bresjen for, og gjorde lite for å holde det levende. Tvert imot. Under World Economic Forum i Davos i 1991 holdt hun en tale der hun sa at «Ensidige prosentvise utslippsreduksjoner er, i de fleste tilfeller, ikke en kostnadseffektiv måte å nå miljømål på, verken nasjonalt eller internasjonalt». [67] Sagt med andre ord: Det ikke var smart av Norge å følge det klimamålet vi hadde satt oss.

Hun foreslo i stedet kvotehandel – et helt nødvendig redskap for å kunne realisere en kostnadseffektiv klimapolitikk. Økonomer i Statistisk sentralbyrå og Finansdepartementet hadde da jobbet med modeller for klimakvoter i mange år. [68] Kvotehandel foregår grovt fortalt slik at man først setter en grense – et tak – for hvor mye klimagasser det er lov til å slippe ut i et område. Alle bedrifter som skal slippe ut CO₂ eller andre klimagasser, blir så nødt til å ha kvoter for utslippene sine. Én kvote gir rett til å slippe ut ett tonn CO₂. De bedriftene som klarer å redusere utslippene sine, for eksempel ved å bruke mindre fossil energi på fabrikkene sine, eller ta i bruk renseteknologi, får kvoter til overs som de kan selge og tjene penger på. Bedrifter som ligger an til å slippe ut mer enn de har kvoter til, må kjøpe flere kvoter. Tanken er at kvotesystemet vil tvinge frem klimatiltak, fordi det lønner seg å kutte i utslippene. Samtidig vil kuttene sannsynligvis bli tatt der det er lettest og billigst. Skal et kvotesystem fungere, er det imidlertid helt avhengig av at det er et lavt tak, slik at mange er nødt til å kutte. Er det for mange kvoter på markedet, blir kvotene veldig billige, og det er mindre sannsynlig at noen vil se seg tjent med å investere i klimatiltak. Så jo færre kvoter, desto lavere utslipp.

En av grunnene til at sosialøkonomer som Stoltenberg liker kvotehandel så godt, er at de som forurenser må betale for seg, i stedet for at fellesskapet – staten – skal betale. [69] Statoil og andre oljeselskaper liker på sin side ideen om kvotehandel fordi de kan fortsette med olje og gass. Ettersom norsk olje- og gassproduksjon allerede på begynnelsen av 1990-tallet ble drevet på en måte som ga litt mindre utslipp enn i mange andre land, lå Statoil og Hydro også an til å måtte kjøpe relativt færre kvoter enn konkurrentene. Oljeselskapene og norske myndigheter hadde felles agenda i denne saken.

På nyåret i 1991, omtrent på samme tid som Gro luftet ideen om kvotehandel i Davos, gjorde Stoltenberg sitt fremstøt på et møte for miljøvernministere i Paris. «Trusselen om globale klimaendringer krever en ny generasjon internasjonale miljøavtaler som gjør det mulig å bruke pengene der miljøgevinsten er størst», hevdet han i sitt innlegg, og pekte spesielt på at internasjonal handel med CO₂-kvoter kunne være et effektivt system for å redusere utslippene av klimagasser. [70]

I Olje- og energidepartementet var man enig med Stoltenberg. Å betale for at andre land skulle kutte i sine utslipp var mye mer interessant enn å kutte selv. I en intern fax fra Olje- og energidepartementet til Finansdepartementet høsten 1991, ble det skrevet at kvotehandel «vil gjøre det mulig for Norge i betydelig grad å øke våre utslipp». [71]

En storstilt internasjonal lobbykampanje var i gang. Statoil og Hydro støttet statsministeren, Stoltenberg og de andre økonomene. Oljeselskapene hadde også egne folk som jobbet aktivt for å skape legitimitet og politisk aksept for kvotehandel i Norge. De opplevde det ikke som enkelt, men de vant gradvis frem. Etter hvert var det internasjonale miljøer som skulle overbevises.

Fra myndighetenes side var Ted Hanisch med og trakk i trådene i de internasjonale forhandlingene. I et intervju med Dagens Næringsliv har han forklart at «Norge var blitt en stor eksportør av fossile brensler, og hadde dermed en sterk interesse i hvilke løsninger som ble valgt». [72] Journalisten spurte om det noensinne var snakk om å bremse utvinningstakten. «Å la olje ligge? Nei, det alternativet sto ikke på menyen.» I praksis lobbet Norge for en internasjonal klimaavtale som tillot en økning av CO₂-utslipp fra norsk olje og gass. [73]

– Det der var et meget bevisst valg, sier Hans Christian Bugge. Han er professor i miljørett og har bakgrunn som Ap-politiker. [74] Bugge var rådgiver for Gro under arbeidet med Brundtland-rapporten, og han har fulgt nøye med på hvordan rapporten er blitt fulgt opp i praksis.

– Norge var pådriver for dette med at man ikke nødvendigvis trenger å gjøre så mye på hjemmebane. Vi kunne ikke gjøre noe som ville ramme oljevirksomheten, sier Bugge.

Norge skulle bidra internasjonalt, forteller han, og etter hvert hang det sammen med at man skulle ta klimakuttene der det kostet minst.

– Kvotehandel og felles gjennomføring er i utgangspunktet en god idé. Det ble en kombinasjon av noe som var faglig velbegrunnet og en kynisk vurdering av hva som tjener norske interesser mest, sier han.

Da grunnmuren for de internasjonale klimaforhandlingene – FNs klimakonvensjon – ble vedtatt i Rio de Janeiro i 1992, var det tydelig at den norske lobbyinnsatsen hadde satt spor etter seg.

– Det kom inn en setning i klimakonvensjonen om at man kunne oppfylle forpliktelser «jointly», i fellesskap, slik Norge hadde jobbet for. Det var en liten setning, men den ble uhyre viktig, forteller Bugge.

Ideen om såkalt «joint implementation» av klimakutt, eller felles gjennomføring, slo rot og fikk mye å si for de videre forhandlingene, som endte med Kyoto-protokollen i 1997. [75] Med den avtalen fikk vi tre former for «fleksible mekanismer»: felles gjennomføring, kvotehandel og den grønne utviklingsmekanismen. Felles for disse er at de gir Norge mulighet til å få godskrevet utslippsreduksjoner som skjer i andre land, i sitt klimaregnskap. Bugge mener Norge spilte en avgjørende rolle i å få slått fast at man kunne ta klimakuttene utenfor eget land.

En annen mann med tung erfaring som mener det samme er Harald Dovland. Han var Norges sjefsforhandler i de internasjonale klimaforhandlingene i 12 år, og hadde også en viktig rolle i FNs langsiktige arbeid med å få på plass en ny internasjonal klimaavtale i Paris i 2015. [76] I et avisintervju i 2009 sa han at det var norsk innsats som førte til at felles gjennomføring ble en del av Kyoto-avtalen: «Det vi i Norge kan få skylden eller æren for, alt etter hvordan du ser det, er dette med felles gjennomføring.» [77]

Her må det legges til at også nordamerikanerne var opptatt av kostnadseffektivitet. At USA dro i samme retning hadde enorm betydning. I internasjonale medier er det gjerne USA som tillegges æren for å ha dratt kvotehandel inn i de internasjonale klimaavtalene. [78] Det kan kanskje skyldes at de norske aktørene ikke har snakket spesielt høyt eller mye om Norges rolle, men minst like sannsynlig er det at Norges innsats bare var et bidrag, mens USA veide tyngst på kjøttvekten.

Fra slutten av 1970-tallet og utover på 1980-tallet var oljeproduksjonen i gang for fullt i Nordsjøen, og på 1990-tallet begynte inntektene fra olje for alvor å klatre oppover, før de skulle ta av det neste tiåret. [79] Myndighetene bestemte seg for å etablere Oljefondet i 1990, fordi inntektene fra olje og gass ble for store til at alt kunne brukes i Norge uten at det ville gå utover resten av økonomien. [80] Norge ble et større oljeland enn Storbritannia, som lenge hadde vært Vest-Europas største petroleumsprodusent. Den norske oljebransjen vokste og vokste. Mye mer enn noen hadde forestilt seg.

Fem år etter at Norge hadde satt seg sitt første klimamål var CO₂-utslippene økt med 10 prosent. [81] Først og fremst takket være oljeindustrien. Målet om å stabilisere CO₂-utslippene på 1989-nivå innen 2000 ble en vits. Ingen var overrasket da klimamålet offisielt ble skrinlagt i 1995. Regjeringen slo ganske enkelt fast at det ikke var mulig å oppnå målet. [82]

Det var mer som forsvant, etter hvert som pilene pekte oppover i norsk petroleumsnæring. To ideer som tilsynelatende hadde hatt god oppslutning da de ble unnfanget – køordningen og målet om et moderat tempo – var vanskelig å forsvare når det virkelig gjaldt.

Køordningen var noe som ble innført i en periode der pilene ikke pekte oppover, men nedover. I 1986 falt oljeprisen dramatisk, etter at Saudi-Arabia ga opp et forsøk på å kontrollere tilbudet og prisen. Alle kraner ble åpnet og markedet oversvømt. [83] Den gang ble det debatt i Norge: Var det riktig å binde en så stor del av den nasjonale økonomien til oljeutvinningen? Skulle vi ta den risikoen? Mens debatten pågikk, ble oljeindustriens omdømme som «lokomotivet» i norsk økonomi svekket. [84]

For å redusere statens økonomiske risiko bestemte politikerne at de skulle begrense olje- og gassvirksomheten. De prøvde seg med å innføre en køordning for utbygging av nye oljefelt, og det skjedde omtrent på samme tid som Brundtland-rapporten ble lagt frem, våren 1987. En slik innstramming passet godt sammen med målsetningene i rapporten, og den gikk også hånd i hånd med Stortingets mål fra 1974 om at utvinningen på sokkelen skulle være moderat, og at den årlige produksjonen ikke skulle gå over 90 millioner tonn.

Køordningen fikk et tøft møte med virkeligheten. Det var naturlig nok ingen som ville stå bakerst i køen. Alle hadde sine grunner til å slippe unna. Det passet for eksempel dårlig å sette et prosjekt som det privateide, norske oljeselskapet Saga hadde ansvar for, bakerst, ettersom det var et mål å holde liv i Saga som et tredje norsk oljeselskap, ved siden av Statoil og Hydro. Distriktspolitiske hensyn – lokal økonomi og lokale arbeidsplasser – ble også viktig argumentasjon for å la utbygginger gå som planlagt. I tillegg ville forsinkelser kunne bety ekstra utgifter og problemer for oljeselskapene og leverandørbedriftene som levde av oljeindustrien. Køordningen tapte igjen og igjen, og etter noen få år ble ordningen formelt opphevet. Det skjedde under Syse-regjeringen, da Eivind Reiten var olje- og energiminister. [85] Det kunne tolkes som et knefall for oljeindustrien, eller et bevis på at det var umulig å styre oljeindustrien politisk. Samtidig åpnet Syse-regjeringen opp for en historisk stor runde med utdelinger av konsesjoner til å hente opp olje og gass fra sokkelen. [86] Ikke siden 1965 hadde Norge vært så raus overfor oljeselskapene – og dette skjedde året etter at Norge hadde vedtatt klimamålet om å stoppe veksten i CO₂-utslipp. [87] Syse-regjeringen ville at produksjonen skulle øke.

Da Gros tidligere rådgiver, Hans Christian Bugge, oppsummerte Norges oppfølging av Brundtland-rapporten 15 år etter at den ble lagt frem, skrev han følgende:

Oljepolitikken kunne ha vært et sentralt punkt i en norsk politikk for en bærekraftig utvikling. Kommisjonen så verdens avhengighet av petroleum som energikilde som en av de største hindringer for en bærekraftig utvikling. Min påstand er at denne viktige delen av norsk politikk aldri er blitt diskutert ut fra målet om bærekraftig utvikling. [88]

Bugge mener at de folkevalgte valgte minste motstands vei, da de satset ensidig på å utvikle Norge som oljenasjon.

– Tankene fra starten av oljealderen om at oljevirksomheten ikke må bli for stor, er blitt helt borte. Norge er en oljenasjon. Hvis vi virkelig skulle leve opp til Brundtland-rapporten, ville ikke norsk politikk ha blitt det den er i dag, sier Bugge.

Målet om et moderat tempo i utvinningen av olje og gass forsvant ut døren uten å gjøre mye ut av seg. Tidlig på 1990-tallet var målsetningen borte, uten noe formelt vedtak og uten noen stor debatt. I praksis ble målet overkjørt på slutten av 1980-tallet, da politikerne vedtok nye store utbygginger på sokkelen.

I denne perioden var Arbeiderpartiets Arne Øien olje- og energiminister. Han hadde noen år tidligere, mens han var toppsjef i Statistisk sentralbyrå, utfordret målet om moderat tempo. Han mente at det var på tide å «spørre om ikke petroleumsproduksjonen bør økes til over 90 millioner tonn, slik at vi får rom for en sterkere forbruksvekst». [89]

Et lignende mål, om å begrense investeringene i oljesektoren, levde heller ikke lenge før det var historie. I 1988 fattet Stortinget et vedtak om investeringsbegrensninger på 25 milliarder kroner årlig. Allerede etter noen måneder ble det vedtatt utbygging av nye oljefelt som i praksis betød at begrensningene ikke gjaldt. I 1993 hadde investeringene steget til 57 milliarder, altså mer enn en fordobling fra investeringstaket som ble satt i 1988. [90] Er det målsetningene som har vært for urealistiske og lite gjennomtenkte? Har motstanden mot målene vært for stor til at politikerne har klart å stå imot? Eller er det politikerne selv som ikke har ønsket å begrense pengeflommen fra sokkelen når de bare har fått tenkt seg om?

Den tidligere sjefen for oljebyråkratiet, Karl-Edwin Manshaus, var med på å sette tankene om moderat oljeutvinning på papiret i oljepolitikkens tidlige fase. Han forteller at de bommet i spådommene for hvordan olje- og gassvirksomheten ville utvikle seg:

– Vi tok det høyeste utvinningstempoet som vi kunne tenke oss, og så kalte vi det moderat. Vi kunne ikke tenke oss at det ble noe høyere. Utviklingen har gått over all forventning! Selv vi så ikke for oss at det ville bli slik.