Merete Lien

61

Rosehagen

Ventetid

Merete Lien

61

Rosehagen

Ventetid

FORORD

Jeg er født og oppvokst i Bergen, men for noen år siden flyttet jeg til Kragerø, der jeg har slått meg ned i et snart hundre år gammelt hus. Både den store og den lille byen fascinerer, hver på sin måte – ikke minst gjennom alt de gamle husene forteller oss om fortiden. Mens jeg arbeidet med de siste bøkene i serien Barn av stormen, fikk jeg stadig mer lyst til å skrive en serie som utspiller seg begge de to stedene jeg kjenner meg mest knyttet til: Bergen og Kragerø.

Jeg har forsøkt å lage den historiske rammen mest mulig korrekt, men husene der fortellingen foregår og navnene på personene er diktet opp. Enhver likhet med nålevende personer er tilfeldig og ikke tilsiktet. Historien om Emily som seiler mot Kragerø for å åpne dørene til glemte rom og finne ut hvem som er venn og fiende, er fri fantasi, men den kunne ha skjedd …

Kragerø i januar 2006,

Merete Lien

Persongalleri:

Emily Victoria Hartwig
Lindemann | – | eier hotell Den hvite rose og gården Egerhøi
Aksel Hartwig | – | hennes avdøde ektemann
Johan | – | deres sønn
Gerhard Lindemann | – | Emilys fraskilte ektemann, skipsreder og investor
Caroline og Wilhelm August | – | deres barn
Alice | – | Emilys datter
Michael Eide | – | investor og eiendomsbesitter, forlovet med Emily
Mariella Corsini
Stevens Lindemann | – | rik arving fra Roma, gift med Gerhard
Robert Edoardo
Corsini Lindemann | – | deres sønn
Jenny van Heeden | – | Emilys halvsøster, malerinne, tidligere gift med Gerhard
Julian van Heeden | – | hennes ektemann, forretningsmann
William van Heeden | – | Julians avdøde far
Charlotte van Heeden | – | hans enke
Lorentz Reinertsen | – | venn av Charlotte
Simon Løvlie | – | kunstmaler, Jennys og Mariellas tidligere elsker
Lizzie Rendell | – | hans venninne, forfatterinne
Erling W. Egeberg | – | Emilys eldre halvbror
Nora Egeberg | – | gift med Erling, landskapsarkitekt og gartnerske
Agnes Wilse | – | Emilys mor, malerinne
Ivan Wilse | – | hennes ektemann, Erlings far, sakfører
Steffen Hofgaard | – | Agnes’ tidligere «ektemann», maler
Sander Hofgaard | – | Jennys bror, Emilys halvbror
Konstanse Lindemann | – | Gerhards halvsøster, driver motehuset Lind Mode
Victoria Bayard | – | rik enke, venninne av Konstanse
Adeline Bayard | – | hennes niese, ansatt i Lind Mode
Walther Haffner | – | kunstmaler, tidligere gift med Konstanse
Liam Tindall | – | enkemann, ire, tidligere prest
Nathalie | – | hans datter med avdøde Pauline
Klara Holmen | – | kokke på hotellet
Svend Holmen | – | tidligere direktør på isbruket, gift med Klara
Alexandra Crosland | – | halvt engelsk, gjest på hotellet
Sigrid Hauge | – | guvernante for Emilys barn
Stina Pedersdatter | – | deres barnepike
Elly Sivertsen | – | husholderske på Egerhøi
Samuel og Edith Hedin | – | forpakterpar på Egerhøi
Aron Hedin | – | deres adoptivsønn, uekte barn av den tidligere forpakteren

Slik sluttet forrige bok:

Det var sent, og Mariella ringte ikke på. Huset lå mørkt da de kom kjørende. Hun hadde sin egen nøkkel. Det var ikke nødvendig å forstyrre tjenerskapet om de hadde gått til ro. Hun hadde brått valgt å reise fra herregården, ettersom vertinnen hadde fått en febersykdom. Hun var livredd for smitten, og hadde fått sendt bud på en hestedrosje og pakket i all hast. Nå sto de her, nattestid, uten at noen ventet dem.

Hun holdt døren opp for barnepiken som bar lille Roberto, godt inntullet i varme tepper mot nattekulden. Bare ingen av dem var smittet! Bare hun hadde reist hjem i tide! Hun burde ikke ha tatt gutten med seg til andre så tidlig, men det hadde vært for fristende å si ja til invitasjonen. Hun lengtet bort fra Gerhards sammenbitte taushet.

Hun nikket mot barnepiken. «Bær ham opp og få ham i seng,» hvisket hun. «Jeg kommer straks.»

De to barnepikene tok fatt på trappen. Mariella gikk mot kjøkkenet. Hun ville varme seg et glass melk, for å få sove. Frykten for smitte hadde gjort henne oppjaget og ute av seg. Hun hastet av gårde og så i det samme at det lyste fra en av salongene. Den vendte ut mot parken, så hun hadde ikke sett lyset fra oppkjørselen.

Hun syntes hun hørte en lyd. Gerhard satt tydeligvis oppe. Han var vel opptatt med sine evinnelige dokumenter. De tykke teppene slukte lyden av skrittene hennes, og han reagerte ikke på at hun nærmet seg døren. Hun skjøv den opp og så at han lå på sofaen, i het omfavnelse med en lyshåret kvinne. Han hevnet seg, selvfølgelig. Hun knyttet hendene. Hun var ikke sjalu, men det føltes likevel ydmykende at han trakk tøsen sin inn hit, i deres felles hjem. Så sperret hun øynene opp. Gode Gud! Det var Jenny!

1. KAPITTEL

Bergen, oktober 1906.

Tankene raste gjennom Mariella. Det var dette hun hadde fryktet, helt siden hun ble klar over at Gerhard i all hemmelighet lengtet etter Jenny. Nå hadde han fått det som han ville. De var sammen igjen. Hun svelget hardt og knyttet hendene. Hun måtte foreta seg noe, måtte stanse denne grusomme forestillingen som utspant seg foran henne.

Hun tok et skritt mot sofaen. Verken Gerhard eller Jenny hadde sett henne. De var for oppslukt av den stadig hetere omfavnelsen. Hennes øyne var lukket og ansiktet henført, mens han hadde ryggen mot døren. Han pustet tungt, førte en hånd inn under skjørtene hennes og lette seg vei.

Det var grusomt å se begjæret mellom de to. Hva var det som gjorde Jenny så uimotståelig, både for Simon og Gerhard? Sinne og ydmykelse kokte i henne, blandet med sjalusi og smerte. Tanken på at dette kunne ha pågått helt siden hun dro til Roma for å føde Gerhards barn, fikk raseriet til å stige i henne. «Stans!» skrek hun. Stemmen hennes skingret gjennom værelset, så høyt at hun selv støkk ved lyden.

Paret på sofaen fór sammen, slapp taket i hverandre og snudde seg mot henne, vantro. Gerhard rettet på klærne. «Mariella? Hva gjør du her?» Han lød sint over avbrytelsen, snarere enn skamfull.

«Hva gjør Jenny her?» spurte Mariella og følte trang til å gråte. Dette ble for mye for henne. Hun var utslitt av bekymringen for smitten hun hadde rømt fra.

«Jenny?» gjentok han. «Hva snakker du om?»

Mariella så det nå. Det var ikke Jenny, men en kvinne som lignet uhyggelig på henne. Hun hadde samme hårfarge, samme skikkelse – og var like ung.

Kvinnen reiste seg fra sofaen og samlet sammen noen plagg, tydelig ille til mote.

Gerhard reiste seg også. «Vent i hallen,» sa han. «Jeg kommer straks.»

«Hvem er hun? En prostituert?»

Han svarte ikke, tok bare på seg dressjakken og strøk hånden gjennom håret.

«Svar meg, Gerhard! Hvem er hun, og hva gjør hun i vårt hjem?»

Blikket hans var svart, stemmen flat og likegyldig. «Hva hun gjør her? Det samme som Richard Steensrup gjorde i lysthuset vårt.»

«Dette er vårt hjem! Det er noe helt annet!»

Han trakk på skuldrene. «Du var bortreist.»

«Hvor har du plukket henne opp?»

Han gikk mot døren.

«Hvor lenge har dette pågått?» Mariella kjente tårene svi. Dette var for ydmykende, for nedverdigende. Han hadde ingen rett til å trekke en slik kvinne inn i deres felles hjem.

«Jeg skal sørge for at hun blir kjørt tilbake til byen,» sa han kort og forsvant.

Mariella sank ned i en stol. Så tok hun seg til hjertet. Kvinnen lignet så uhyggelig på Jenny! Det kunne bare bety det hun allerede visste. Gerhard var ikke ferdig med Jenny, og hadde funnet en erstatning. Den vissheten var ikke til å holde ut.

En halvfull vinflaske stod på skjenken. Mariella fant et glass og fylte det til randen. Så gransket hun etiketten. Han serverte dyr vin. Antagelig øste han ut penger på henne også.

Lyden av lave, fortrolige stemmer nådde henne fra hallen. Ytterdøren slo igjen, og Gerhards skritt kom raskt nærmere. Han lukket døren etter seg med et skarpt smell og tok plass overfor henne. «Hvorfor kom du nå?» spurte han, nærmest anklagende.

«Jeg kan vel komme hjem når det passer meg!» svarte hun hissig.

«Men hvorfor så sent? Og uten å gi meg beskjed?»

«Det har ikke noe med saken å gjøre!»

«Nei vel?» Han trakk på skuldrene igjen.

Som hun hatet den likegyldige, avvisende gesten! «Om du må vite det, så dro jeg hjem hals over hode, fordi det brøt ut feber i huset der vi var gjester. For alt jeg vet, er både Robert og jeg smittet av en dødelig sykdom!»

«Ikke vær så dramatisk.» Han smilte så vidt. «Men du gjorde rett i å dra. La oss bare ikke tro det verste.»

Hun tok sats på nytt. Han skulle ikke få slippe så lett. «Hvordan kunne du?»

«Kunne hva? Vi to har en avtale, har vi ikke? Begge er fri til å være sammen med andre. Det var du som ville ha det slik. Hadde ikke du vært utro med herr Steensrup, hadde ikke jeg …»

«Hvor lenge har det pågått?»

«Det har du ikke noe med.»

«Det har jeg! Dersom du og hun var sammen da jeg var i Roma for å føde, har du ingen rett til å gi meg skylden for at du er utro!»

Blikket hans var mørkt og lukket. «Jeg kan forsikre deg om at jeg var en trofast ektemann helt til du valgte å legge deg ned sammen med en mann som Richard Steensrup. Av alle menn, valgte du …»

«Hvem er hun?» skar Mariella han av. «Trekker du en simpel tøs inn i dine barns hjem?»

«Hun er ingen tøs. Hun er en skikkelig yrkeskvinne.»

«Yrkeskvinne?»

«Ja, hun arbeider som telegrafistinne. Jeg traff henne da …»

«Ti! Jeg vil ikke høre detaljene. Svar meg heller på hvorfor du av alle kvinner velger Jennys dobbeltgjengerske!»

Han rykket til. «Anna ligner da ikke på Jenny!»

«Så hun heter Anna?» Mariella tømte vinglasset. «Du tar feil. Elskerinnen din ser ut som Jennys tvilling. Bare innrøm det! Du bryr deg om henne fremdeles! Du kan ikke få Jenny tilbake, men du har funnet en erstatning.»

«Dette er latterlig! Jeg har ingen følelser for Jenny. Tvert imot, jeg forakter henne! Hun er ukvinnelig. Det eneste hun tenker på, er karrieren. Og seg selv. Har du glemt at det var jeg som ønsket skilsmisse? Jeg gav henne huset i Store Parkvei for å bli fri fortest mulig.»

«Hvorfor har du da maleriet av henne?»

Igjen støkk han tydelig. «Hva … hva snakker du om?»

«Du har et maleri av henne. Med liljekrans i håret. Jeg har sett det på kontoret ditt.»

«Å, du sikter til det gamle bildet som Simon Løvlie malte av henne?» Stemmen hans var ustø, og han så brått gammel ut. «Jeg tok det frem for å vurdere om jeg skulle selge det. Han er såpass kjent at det kan innbringe noen kroner.»

«Har han malt det?» Noe vondt steg i henne. Simon hadde vært hennes store kjærlighet, men Jenny hadde stjålet ham. Hun var både manipulerende og beregnende, og gjorde hva som helst for å fordreie hodet på en mann.

Gerhard nikket så vidt.

«Hvordan har det seg at du har det maleriet? Gav du Simon i oppdrag å male din unge hustru? Jeg trodde ikke du ville velge ham, ettersom …»

Gerhard gjorde en avvergende bevegelse med hånden og reiste seg. «Det er sent. Jeg har en travel dag foran meg. Dessuten kommer Wilhelm August tilbake til oss i morgen.» Han rynket pannen. «Vi burde forresten vente med å ta ham i huset igjen, om du har bragt med deg smitte.»

«Er du redd for å miste begge dine sønner? Stå igjen uten arvinger til ditt elskede rederi ?» Mariella kjente hatet stige på nytt, og ville såre ham.

«Du er dramatisk, kjære Mariella. La oss håpe at ingen blir syke, men for sikkerhets skyld vil jeg foreslå for Agnes at Wilhelm August blir hos henne noen dager til.»

Mariella var ikke ferdig. Hun ville tvinge ham til å innrømme at han lystet etter Jenny, samme hva han påstod, men han trampet ut av salongen uten å si god natt engang – og langt mindre beklage opptrinnet han hadde utsatt henne for. Hun reiste seg og gikk langsomt mot døren, overmannet av tretthet. Hun kjente en frost bre seg i kroppen, som om den kom fra kjelleren under henne. Det kunne være feberen som begynte. Redselen hugget gjennom henne. Hun måtte se til lille Roberto, måtte forvisse seg om at han ikke hadde feber. Kanskje hun for sikkerhets skyld burde tilkalle doktoren i morgen? Roberto var så liten, så ubeskyttet. Hun foldet hendene og bad til Gud. Om hun bare ikke hadde tatt imot invitasjonen til herregården! Om hun bare hadde vært mer forsiktig! De var straks i november. Vinteren stod for døren i dette landet langt mot nord, og den strenge kulden var farlig for spedbarn. Hun burde ha blitt i Roma, samme hva foreldrene og mormoren hevdet. Og hun burde ha avslått frieriet fra Jennys avlagte ektemann. Gerhard lengtet etter Jenny, og før eller siden ville den lille tøsen ha ham tilbake. Slik hadde det vært med Simon, og slik var det med Gerhard. Det Jenny en gang hadde slått klørne i, slapp hun aldri. Hun tålte ikke at andre tok det hun anså som sin eiendom.

*

Emily kastet et blikk på den svartblanke sjøen. De hadde vært heldige med været denne veien også. Havet hadde ligget nesten som et stuegulv, og alle tanker om storm og forlis var fjerne.

Michael la armen om henne. «Vi nærmer oss dessverre Kragerø. Jeg skulle ønske jeg ikke måtte reise videre. Alene.»

Hun la hodet mot skulderen hans. Ingen så dem der de stod, i en av skipets korridorer. En lysstråle kom til syne, sveipet over fjorden og ble borte igjen. «Det må være lyset fra fyret på Jomfruland,» sa hun lavt. Det var på tide å gå ned i lugaren og hjelpe Stina og frøken Hauge med barna og bagasjen.

«Dere overnatter på hotellet?»

«Ja, det er det enkleste når vi ankommer så sent.» Hun hadde ringt fra moren og bestilt to værelser for denne natten. Snart var de fremme, men livet på hotellet og på Egerhøi flktes fjernt og uvirkelig når hun stod her sammen med Michael. Hun smilte, undrende. Hun var ikke den samme kvinnen som dro for å hvile ut hos Erling og Nora. Hun var forlovet, og skulle gifte seg med Michael til våren. En yr glede boblet i henne og gjorde henne lett og full av forventning. Men hun visste at hun fremdeles hadde vanskeligheter som måtte overvinnes. Barna måtte lære å godta valget hennes, og det ville ta tid.

Hun gjorde seg fri fra Michaels arm og smilte mot ham. «Jeg er redd jeg må be deg om å holde deg under dekk,» sa hun. «Så ikke alt blir avslørt.»

Han nikket. «Foreløpig er jeg en hemmelighet, forstår jeg. Men neste gang jeg kommer på besøk, håper jeg at vi kan være åpne om forlovelsen. Jeg må beherske meg for ikke å rope nyheten ut til alle som vil høre.»

Hun lo lavt. «Det avhenger av hvor raskt du kommer. Jeg trenger tid til å forberede barna på dette.»

«Det forstår jeg. Kommer du til å si noe til Liam?»

«Ja, men ikke i kveld.» Hun regnet med at han ville være på kaien for å ta imot dem, sammen med Iver. «Jeg må finne det rette øyeblikket.»

«Jeg kommer til Kragerø så fort jeg kan,» sa Michael. «I mellomtiden får vi skrive til hverandre.»

Hun nikket.

«Jeg er redd jeg kommer til å ringe også. I lengsel etter å høre stemmen din.»

«Gjør det.» Igjen kjente hun lykken risle gjennom seg. Det var som om livet begynte på nytt. Hun hadde valgt kjærligheten, og ville ikke lenger la seg nage av tvil og dårlig samvittighet overfor Konstanse. Michael og hun hørte sammen. Alt annet var umulig. Det hadde hun forstått i løpet av ukene på Skogsø. Erling og Nora hadde fått rett, og hun var dem dypt takknemlig for at de hadde sett det hun selv nektet å se.

Han trakk henne inntil seg og kysset henne. «Elskede Emily,» sa han lavt. «Du har gjort meg lykkelig.»

De hørte stemmer og hastige fottrinn gjennom korridoren, løpende skritt på dekket over dem. Han kysset henne enda en gang og slapp henne så. De nærmet seg dampskipskaien i Kragerø. Reisen sammen var over. For denne gang.

«Der er Caroline.» Emily pekte og løftet opp Alice, slik at hun skulle få se.

Alice fektet med armene, vinket og lo. «Ninni! Ninni!»

Johan stilte seg tett inntil dem. «Der er onkel Liam,» sa han. «Og Nathalie.»

«Ja, nå skal det bli godt å komme hjem, ikke sant?» sa Stina.

«Vi skal ikke hjem,» sa gutten. «Vi skal bo på hotellet.»

«Det skal vi,» nikket barnepiken. «Og det er veldig sent,» fortsatte hun.

«Må jeg legge meg med en gang?»

Emily smilte. «Vi skal spise kveldsmat på kjøkkenet først, tenkte jeg.»

«Jeg liker å spise på hotellet,» sa Johan fornøyd. «Maten smaker veldig godt. Og vi får kaker.»

«Vi skal spise frokost der også,» nikket Emily. I det samme syntes hun at hun kjente et blikk på seg. Hun snudde seg og så Michael stå i skyggen av en livbåt. Han løftet hånden til en hilsen, så trakk han seg raskt tilbake og gikk inn i salongen. Emily følte seg varm i kveldskulden. Hun var ikke lenger alene, og den vissheten var som en jubel i henne. Ville ikke alle som kjente henne se den store forandringen? Kunne hun skjule at hun var forelsket og lykkelig? Det måtte skjules – til barna visste hvordan det var fatt og hadde godtatt at livet kom til å endres for dem alle.

Hun vendte blikket mot Liam. Ansiktet hans var tydelig nå, i skjæret fra en lykt. Han vinket til henne. Hvordan skulle hun fortelle ham om Michael og forlovelsen? Ville han føle seg ført bak lyset? Skuffet? Han kunne vel ikke bli sjalu? Det hadde aldri vært noe annet enn et nært vennskap mellom Liam og henne, men han hadde sagt at han ville føle det vanskelig dersom det ble noe mer mellom henne og Michael. Nå var det skjedd, og hun håpet inderlig at det ikke ville ødelegge noe. Hun holdt Alice tett inntil seg og lyttet til den ivrige pludringen. Situasjonen ville ha vært lettere dersom også Liam fant kjærligheten på nytt. Det unte hun ham. Han og Nathalie hadde vært alene lenge nå. Klara hadde sagt at han snart kom til å bli «snappet opp», men det var ikke noe som tydet på det så langt. Liam var ikke som Gerhard. Han var ikke en mann som gikk fra kvinne til kvinne. Han var trofast.

Skipet ség mot kaien. Trossen ble festet og landgangen lagt på plass. Emily bar Alice i land. Caroline kom løpende, ivrig og med skinnende øyne. Emily satte Alice ned, og Caroline omfavnet lillesøsteren. «Så godt å ha deg tilbake!» strålte hun. «Jeg har savnet deg. Veldig.»

Emily kastet et siste blikk mot skipet og syntes hun så et ansikt bak et av koøyene. Så lot hun seg omfavne av Liam.

«Velkommen hjem!» smilte han, slapp henne så, og gransket henne. «Jeg tror virkelig at oppholdet hos Nora og Erling har gjort deg godt. Du ser strålende ut!»

«Tusen takk,» smilte hun, og kjente samvittigheten stikke. Ennå en stund måtte hun vokte den store hemmeligheten.

Liam skjenket te i to krus. Emily så seg rundt. Det føltes godt og trygt å være tilbake på Liams kjøkken, men samtidig kjente hun spor av uro og lengsel. Når Michael ikke var hos henne, var det noe som manglet.

«Det er godt å ha deg hjemme,» smilte Liam og satte seg overfor henne.

«Det er godt å være her,» nikket hun. «Men nå må du fortelle meg om alle vanskene som dukket opp disse ukene, alt dere ville skåne meg for mens jeg var hos Erling og Nora.»

«Alt har gått som smurt,» svarte han. «Bortsett fra én sak.»

Hun rykket til. Ventet. Hadde Konstanse foretatt seg noe mer?

«Du vet at Ivan har solgt huset?»

«Ja,» nikket hun. «Det skjedde svært raskt, men han virker fornøyd. Han fikk en god pris.» Hun løftet tekoppen, men satte den fra seg igjen. «Hva har dette med hotellet å gjøre?»

«Det har gått opp for oss at mannen som kjøpte det, planlegger å åpne et konkurrerende hotell.»

«I Ivans hus?» spurte hun, vantro.

«Ja. Klara og jeg burde ha advart ham.»

Emily strevde med å ta nyheten inn. Det kunne da umulig være behov for nok et hotell i en så liten by?

«Mannen var gjest på Den hvite rose mens du var bortreist. Han oppførte seg slik at alle de ansatte mislikte ham. Det viser seg at han var der for å spionere.»

«Spionere?» gjentok hun.

«Ja, han stilte en uendelighet av spørsmål, både til ansatte og gjester. Han var både høyt og lavt, ville se tårnværelset og snoket i gjesteboken.»

«Vet du noe om denne mannen?»

«Han heter Carl Skogstad, det er alt jeg vet. Kjenner du navnet?»

«Nei.»

«Han kan være agent for en annen. Han betalte mye for eiendommen, og Klara mente at han ikke så ut som en mann med penger.»

Emily rykket til. Kunne det være Konstanse som stod bak? Hun slo tanken fra seg. Det ville være for utrolig. Konstanse hadde hendene fulle med driften av motehuset, og ville da ikke bruke tid, krefter og penger på å åpne et helt nytt hotell?

«Vi burde ha fortalt deg om herr Skogstads oppførsel, men vi drømte ikke om …» Liam holdt inne og ristet på hodet.

«Når skal det nye hotellet åpne?»

«Jeg vet ikke, men jeg regner med at han vil forsøke å få med seg sommersesongen.»

«Det må ta lang tid å gjøre Ivans hus om til hotell,» mente Emily. «De fleste rommene må bygges om og bad installeres. Dessuten må han helt sikkert bygge på. Huset er ikke stort nok.»

«Var det galt av oss ikke å si noe til deg?»

«Vi kunne vel ikke ha stanset ham, uansett.»

«Du kunne ha fått Ivan til å avslå å selge,» mente Liam.

«Ja, men da hadde mannen funnet en annen eiendom.»

«Det er mulig, men prosjektet ville ha blitt utsatt. Jeg er redd Ivans eiendom kan bli et fantastisk hotell. Utsikten mot havet er svimlende, og hagen svært stor.»

«Ja, men huset ligger ikke ved fjorden. Gjestene kan ikke rusle rett ned på en brygge, bade og seile.»

«Det har du rett i, men i utlandet bygger de svømmebasseng på de mest luksuriøse hotellene. Kanskje han har slike planer.»

Emily ristet på hodet. Det lød for utrolig.

«Hva skal vi gjøre?» spurte Liam.

«Vi kan ikke gjøre annet enn å drive Den hvite rose best mulig, og ta vare på gjestene våre, slik at de ønsker å komme tilbake.»

«Nei, det har du vel rett i. Vi har forresten en ny gjest som akter å bli på ubestemt tid, i hvert fall til over jul, sier hun. Ankomsten hennes var ganske spesiell.»

«Fortell!» Emily skjøv bort tanken på det nye hotellet.

«Hun heter Alexandra Crosland, men kalte seg Ann Smith da hun kom. Hun flykter fra noe – en voldelig ektemann, antagelig.»

«Har hun sagt det?»

«Ikke direkte, men hun har bedt oss om ikke å røpe at hun bor på hotellet.»

«Så merkelig! Men hvordan hadde det seg at hun kom hit? Navnet lyder da engelsk?»

«Hun er halvt engelsk. Hun drev i land på Jomfruland i en livbåt.»

«Livbåt? Etter et forlis?»

«Nei. Hun betalte en matros for å sette den på vannet. Fyrvokteren tok henne med seg hit da hun spurte etter et hotell.»

Emily nikket. «Jeg er spent på å møte henne.»

«Skipets kaptein var på hotellet for å spørre etter henne. Han sa at hun var sinnsforvirret og farlig, både for seg selv og andre.»

Emily støkk og tenkte på Ragnhild og alt hun hadde stelt i stand. Kunne det ikke være farlig å huse en slik gjest?

«Jeg hevdet at vi ikke hadde sett snurten av henne, og jeg tror ikke han tvilte på det jeg sa. Han løy. Hun er verken farlig eller sinnsforvirret,» sa Liam bestemt. «Hun virker svært sympatisk.»

Emily nikket. Hun stolte på Liams vurdering.

«Hun har hatt en gjest, en eldre kvinne som kom med penger og klær. Hun fikk ikke med seg noe fra skipet.»

«Og hun akter å bo på hotellet i vinter?»

«Ja, jeg tror hun vil bo der til hun føler seg trygg.» Han løftet koppen. «Teen er blitt kald,» sa han. «Jeg har pratet for mye.»

Emily reiste seg. «Det er på tide å legge seg,» sa hun. «I morgen er det tilbake til arbeidet.»

«Du virker uthvilt.»

«Det er jeg. Erling og Nora har gitt meg god forpleining.» Hun kjente samvittigheten stikke. Hun måtte fortelle Liam om forlovelsen, men ville utsette det. Enda en tid måtte hun bevare nyheten som en søt hemmelighet. Det føltes riktig. Alt var så nytt.