Merete Lien

62

Rosehagen

Villblomster

Merete Lien

62

Rosehagen

Villblomster

FORORD

Jeg er født og oppvokst i Bergen, men for noen år siden flyttet jeg til Kragerø, der jeg har slått meg ned i et snart hundre år gammelt hus. Både den store og den lille byen fascinerer, hver på sin måte – ikke minst gjennom alt de gamle husene forteller oss om fortiden. Mens jeg arbeidet med de siste bøkene i serien Barn av stormen, fikk jeg stadig mer lyst til å skrive en serie som utspiller seg begge de to stedene jeg kjenner meg mest knyttet til: Bergen og Kragerø.

Jeg har forsøkt å lage den historiske rammen mest mulig korrekt, men husene der fortellingen foregår og navnene på personene er diktet opp. Enhver likhet med nålevende personer er tilfeldig og ikke tilsiktet. Historien om Emily som seiler mot Kragerø for å åpne dørene til glemte rom og finne ut hvem som er venn og fiende, er fri fantasi, men den kunne ha skjedd …

Kragerø i januar 2006,

Merete Lien

Persongalleri:

Emily Victoria Hartwig Lindemann | – | eier hotell Den hvite rose og gården Egerhøi
Aksel Hartwig | – | hennes avdøde ektemann
Johan | – | deres sønn
Gerhard Lindemann | – | Emilys fraskilte ektemann, skipsreder og investor
Caroline og Wilhelm August | – | deres barn
Alice | – | Emilys datter
Michael Eide | – | investor og eiendomsbesitter, forlovet med Emily
Mariella Corsini Stevens Lindemann | – | rik arving fra Roma, gift med Gerhard
Robert Edoardo Corsini Lindemann | – | deres sønn
Jenny van Heeden | – | Emilys halvsøster, malerinne, tidligere gift med Gerhard
Julian van Heeden | – | hennes ektemann, forretningsmann
Charlotte van Heeden | – | enke etter Julians far
Lorentz Reinertsen | – | venn av Charlotte
Simon Løvlie | – | kunstmaler, Jennys og Mariellas tidligere elsker
Erling W. Egeberg | – | Emilys eldre halvbror
Nora Egeberg | – | gift med Erling, landskapsarkitekt og gartnerske
Agnes Wilse | – | Emilys mor, malerinne
Ivan Wilse | – | hennes ektemann, Erlings far, sakfører
Steffen Hofgaard | – | Agnes’ tidligere «ektemann», maler, far til Jenny og Sander
Brian Weldon | – | hans venn, kunstmaler bosatt i Nice
Sander Hofgaard | – | Jennys bror og Emilys halvbror
Konstanse Lindemann | – | Gerhards halvsøster, driver motehuset Lind Mode
Victoria Bayard | – | rik enke, venninne av Konstanse
Adeline Bayard | – | hennes niese, ansatt i Lind Mode
Pierre Lafayette | – | nabo og gammel venn av Victoria Bayard
Maurice Darel | – | bankdirektør bosatt i Nice
Walther Haffner | – | kunstmaler, tidligere gift med Konstanse
Liam Tindall | – | enkemann, ire, tidligere prest
Nathalie | – | hans datter med avdøde Pauline
Klara Holmen | – | enke, kokke på hotellet
Alexandra Crosland | – | halvt engelsk, gjest på hotellet
Henrich Eilertsen | – | direktør for det nye hotellet
Sigrid Hauge | – | guvernante for Emilys barn
Stina Pedersdatter | – | deres barnepike
Elly Sivertsen | – | husholderske på Egerhøi
Samuel og Edith Hedin | – | forpakterpar på Egerhøi
Aron Hedin | – | deres adoptivsønn, uekte barn av den tidligere forpakteren

Slik sluttet forrige bok:

«Denne herr Eide …» begynte herr Lafayette.

Konstanse fór sammen, uforberedt.

«Dere virket lykkelige sammen?»

Hun svelget hardt. «Lykkelige?»

«Ja, da jeg så dere i båthavnen i Nice. Jeg husker at jeg tenkte at han omsider hadde falt til ro med en kvinne.»

Hun så ikke klart, lette etter ord.

«Han var ikke bare en venn?»

Hun ristet på hodet.

«Det ble slutt?» Stemmen hans var myk og varm.

«Ja. Han skal gifte seg med min tidligere svigerinne.»

Herr Lafayette satte glasset fra seg med et lite smell. «Deres svigerinne? Hvordan gikk det til?»

«Noen fortalte løgner om meg.»

«Løgner herr Eide trodde på?»

«Ja. Etterpå var det for sent. Hun gikk bak ryggen på meg. Hun …»

«Stjal ham?»

«Ja.»

«Herr Eide har alltid hatt et slikt prektig ytre. Med denne nonnen han alltid besøkte. All veldedigheten …» Han ristet på hodet.

Konstanse nikket.

«Men det finnes alltid en bakside.»

Hun nikket igjen, tørr i halsen.

«Hva slags kvinne er Deres tidligere svigerinne?»

«Prektig!» Konstanse skalv. «Hun har fire barn! Hun er ute etter en far og forsørger.»

«Jeg forstår. Og hun innbiller seg at Michael Eide er den rette?»

«Ja.»

«Hva om jeg kan fortelle noe som kaster et helt annet lys over ham?»

Konstanse grep glasset og tømte det. «Hva … hva snakker De om?»

«Hva om jeg kan legge frem informasjon som gjør at Deres svigerinne blir nødt til å bryte forbindelsen med vår felles venn?»

Konstanse kjente seg svimmel, halsen og svelget var tørt. Hun trengte mer champagne. Det var mulig å forhindre vielsen. Bryte den unaturlige alliansen. Hun hadde fått denne muligheten, som en uventet gave. Takket være Victoria.

1. KAPITTEL

Nice, desember 1906

«Nå? Hva sier De?» Herr Lafayette skjenket mer champagne.

Konstanse løftet glasset og drakk.

«Planen kan ikke slå feil.»

Hun fikk ikke frem et ord. Tankene raste av gårde. Hva slags informasjon kunne det dreie seg om? Gjaldt det en kvinne? Eller en kriminell handling? Hadde Michael virkelig en ukjent fortid? Noe som måtte holdes skjult? Han var en hemmelighetsfull mann, det hadde plaget henne den tiden de var sammen.

«De ser forskrekket ut, fru Lindemann?»

«Jeg …»

«Overlat dette til meg. Intet ville glede meg mer enn å kunne hjelpe Dem til å forpurre den unaturlige alliansen mellom herr Eide og Deres svigerinne. Han burde vite bedre enn å velge nettopp henne.»

Konstanse kjente seg ør av champagnen og den sterke solen. Hun rettet ryggen, strakte hånden ut etter vannglasset og tok noen slurker. Noe demret for henne. «Men er det sant?» spurte hun.

«Hva mener De?»

«Er det De kan fortelle om herr Eide sant?»

Herr Lafayette smilte. «Det er sant dersom jeg sier at det er sant.»

Hun forstod nå. Han ville fabrikkere bevis. Men ville det være vanntett? Kunne ikke Michael motbevise noe som ikke hadde hold i virkeligheten?

«Ingen grunn til å vente, fru Lindemann. Skal jeg sette i gang?»

Hun ristet på hodet og reiste seg. «Jeg trenger å tenke på dette.»

«Er det nødvendig?» Han reiste seg også.

«Ja.»

Han trakk på skuldrene og smilte bredt. «Som De vil. Avgjørelsen er helt og holdent Deres. Jeg må bare be Dem om én sak.»

Konstanse nikket og kjempet mot svimmelheten. Hun hadde drukket for mye champagne for tidlig på dagen. Hun kunne ikke gi ham svaret her og nå.

«Ikke si noe til Victoria.»

«Hvorfor ikke?»

Han smilte guttaktig. «Hun trenger ikke å vite noe. Hun kan være svært streng, forstår De.»

«Jeg skal ikke si noe.» Det var tydeligvis en grunn til at Victoria ikke hadde invitert ham i selskapet.

«Godt. Dersom De ønsker at jeg skal sette vår lille plan ut i livet, kan De kontakte meg i morgen formiddag. Jeg er her på stranden til samme tid.» Han slo ut med hånden mot bordet og restene av den overdådige lunchen. «Men jeg kan ikke love Dem samme oppdekning.»

«Det venter jeg da ikke.» Hun forsøkte seg på et smil.

«Takk for nå, vakre fru Lindemann. Jeg er svært glad over å ha gjort Deres bekjentskap. Au revoir.»

«Au revoir,» klarte hun å svare, og tok fatt på stien opp mot Victorias hus. Vertinnen hennes var heldigvis ikke hjemme. Hun trengte å legge seg ned. Og hun måtte tenke.

*

Emily satte seg og trakk bena opp etter seg. Hun hadde plassert en gammel lenestol ved vinduet på kontoret bak resepsjonen. Den fikk så vidt plass på det lille rommet, der skrivebordet, de to pinnestolene og en bokhylle tok mesteparten av gulvplassen. Hun kastet et blikk ut i rosehagen, der gartneren og frøken Crosland også denne dagen var oppslukt av et eller annet. De lot til å trives både med hverandre og med arbeidet.

Hun trakk brevet opp fra lommen og kjente hjertet slå fortere. Når kom Michael? Han hadde sagt at han ville forsøke å få til enda et besøk i Kragerø før julen. Hun strøk en finger over arket, likte skriften hans – og syntes hun hørt stemmen hans i rommet, varm og fast:

Kjære Emily,

Jeg hadde noen gode dager i Kragerø, og jeg lengtet tilbake til deg så snart kystruten ség fra kaien. Jeg hadde lyst til å be kapteinen om å snu. Det føltes meningsløst å vende tilbake til Kristiania. Jeg har alltid regnet meg som en tålmodig mann, men tålmodigheten later til å være som blåst bort. Vi planlegger å gifte oss i begynnelsen av mai, men det kjennes som om våren er uendelig langt borte.

Jeg forstår at dine barn trenger tid for å venne seg til at jeg er en del av ditt liv nå. Jeg følte at jeg kom litt nærmere Caroline denne gangen, til tross for at jeg i hennes øyne forpurrer planene om å få Nathalie i huset, som en søster. Hun virker svært moden for alderen og innser nok at du har gjort ditt valg, slik jeg har gjort. Johan er stort sett ganske velvillig. Han er en søt gutt, så følsom og forsiktig. Lille Alice later til å godta meg fullt ut, og hun virker trygg og glad nå, takket være deg – og Caroline og barnepiken.

Det var godt å få snakke med Liam og forvisse meg om at han ikke føler at vi har gått bak hans rygg. Etter alt han bidro med for at du skulle kunne forlate hotellet i tre lange uker, må det ha kommet som et sjokk å høre at også jeg var på Skogsø. Heldigvis tviler han ikke på at vårt møte der var en stor overraskelse også for oss.

Her går dagene sin vante gang. Huset mitt virker stort og tomt når jeg kommer hjem om kvelden, og det føles meningsløst å oppholde seg så langt borte fra deg. Jeg har arbeidet lange dager, både fordi jeg har vært mye borte fra kontoret, og fordi jeg planlegger en lang juleferie.

Jeg håpet å kunne besøke deg enda en gang før jul, men planene ble kullkastet. Min mest fortrolige medarbeider er blitt syk. I beste fall er han tilbake på kontoret om to uker. Det betyr at jeg må være der, om jeg ikke vil risikere for store tap. I alle de årene jeg har seilt regattaer, har jeg tatt det som en selvfølge at han tar seg av forretningene på beste vis. Han ble ansatt av min far i sin tid, som svært ung mann, og det var egentlig han som lærte meg opp da far falt fra og jeg skulle ta over. Jeg besøkte ham på hospitalet i går og sa at jeg er redd jeg har tatt ham som en selvfølge alle disse årene. Han protesterte ikke på det, men sa at han hadde likt friheten jeg gav ham. Vel, jeg skal ikke plage deg med firmaets historie, men jeg kan ikke komme fra før han er tilbake på plass. Da vil jeg til gjengjeld ta en hel uke på Den hvite rose. Kan du reservere rommet mitt?

Angående hotellet: Jeg har gjort noen undersøkelser når det gjelder herr Eilertsen. Det er ikke mye å finne ut om ham. Det later til at han er mest kjent for å være dyktig til å få andre til å investere i og drive diverse foretak. Han er en som setter i gang. Jeg tror ikke han har drevet hotell før, og det er jo en fordel for oss. Jeg har snakket med et par investorer som ikke har vært helt fornøyd med ham, men har ikke funnet noe direkte urovekkende. Jeg gir meg ikke. Dersom det finnes viktig og relevant informasjon om direktør Eilertsen, skal jeg finne den. Jeg likte ikke måten han behandlet deg på. Husk det jeg sa til deg: Ikke la ham tro at du er redd for konkurranse. Du bør dessuten sette ham på plass dersom han går over streken, slik han gjorde da han kommenterte bemanningen på Den hvite rose, og at du selv står i resepsjonen til tider. Det har han ikke noe med. Du kan dessuten være glad for at han ikke forstår at nettopp din rolle på hotellet er noe av det gjestene setter pris på.

Nå står sekretæren min i døren. Det skal være et møte med representanter fra banken og et forsikringsselskap. Elskede Emily! Jeg beklager inderlig at jeg ikke kommer fra de nærmeste ukene – og gleder meg til å være hos deg og barna i julen.

Din Michael

Hun lot brevet synke i fanget. Ulike følelser meldte seg. Hun var skuffet fordi han ikke kom før jul, men samtidig var hun lykkelig over at han uttrykte kjærligheten han følte – og over omtanken han viste for barna hennes. Det var også godt å vite at han tenkte på hotellet og vanskelighetene direktør Eilertsen kunne gi dem. Hun var ikke lenger alene med alt.

Det banket på døren, og hun fór sammen. «Kom inn!» nesten ropte hun.

Døren ble forsiktig åpnet, og en eldre mann tittet inn. «Fru Lindemann? Fru Clausen sa at jeg kunne finne Dem her.»

Emily nikket mot den pensjonerte presten, som var en av stamgjestene. Han og hustruen hadde kommet til Den hvite rose to eller tre ganger i året helt siden hun gjenåpnet hotellet. «Sett Dem! Hva kan jeg hjelpe Dem med? Jeg håper alt er i orden?»

Han satte seg, nikket og fiklet med brillene. «Alt er i den skjønneste orden, fru Lindemann. Det er bare én sak jeg ikke liker.»

«Hva er det?»

«Jeg sikter til direktør Eilertsens opphold på Den hvite rose. Mannen er svært usympatisk, og burde ikke bo her!»

Emily støkk. Den gamle presten var vanligvis en mild mann, og ordene var uvanlig harde til ham å være.

«De vet at den skurken bygger hotell her i byen?»

«Ja, det vet jeg,» nikket hun.

«Han skryter av hotellet sitt til alle som vil høre på ham. I dag hadde han med seg tegninger til frokosten. Han brettet ut store ark og viste hvor svømmebassenget skulle ligge. Man skal kunne svømme der og se rett ut i havet.» Han fnøs. «Som om det skulle være nødvendig! Her på Den hvite rose har vi badehuset.»

«Så herr Eilertsen forsøker å gi våre gjester lyst til å prøve hans hotell?» Emily kjente sinnet blusse opp. Han var sannelig frekk!

«Nettopp. Han misbruker Deres gjestfrihet!»

«Kanskje jeg burde snakke med ham.»

«Jeg er redd det ikke hjelper. Den mannen har knapt samvittighet.»

«Så det var ikke derfor De kom til meg med dette?»

«Nei, jeg kom fordi jeg synes De bør vite hvordan han går frem. Neste gang han vil bestille et rom på Den hvite rose, bør De si at hotellet er fullt.» Han nikket for å understreke ordene. «Jeg kan imidlertid trøste Dem med at mange av oss gjester tar avstand fra mannen og metodene hans. Vi synes det er uhyre frekt å sitte i Deres spisesal og legge ut om hvor mye mer fortreffelig hans hotell kommer til å bli. Min hustru og jeg skal i hvert fall aldri sette våre ben der oppe! Vi finner ikke noe bedre hotell enn Den hvite rose!»

«Det gleder meg å høre,» sa Emily. «Og jeg setter svært stor pris på å ha dere som gjester.»

Han reiste seg. «Svømmebasseng!» gjentok han hoderystende. «Hva blir det neste?»

Emily fulgte ham ut fra kontoret. Hun ville snakke med Liam om dette. Hun så etter den gamle presten og smilte. Hans forsvar av Den hvite rose varmet, men hun var redd det fantes nok av hotellgjester som ville synes det var spennende og behagelig med et oppvarmet svømmebasseng med utsikt over fjord og hav.

*

«Jeg er hjemme igjen!»

Konstanse satte fra seg tekoppen. Victoria kom gående rundt hushjørnet, fulgt av en tjenestepike som var nedlesset av pakker.

Piken fortsatte inn i huset, mens Victoria satte seg ved siden av Konstanse på den solvarme benken. «Hvordan har dagen din vært? Jeg håper ikke du har kjedet deg?»

Konstanse ristet på hodet. Det hadde hun i hvert fall ikke. Hun måtte fortelle om besøket hos herr Lafayette, ellers ville det virke merkelig – om Victoria fikk høre det på annet vis.

«Jeg har hatt det travelt,» fortsatte Victoria, «men jeg har fått gjort alt jeg hadde planlagt. Nå gleder jeg meg til en rolig kveld.»

«Jeg ble invitert på lunch,» begynte Konstanse.

«Så hyggelig! Til hvem?»

«Til din nærmeste nabo.»

«Pierre?» Victoria rynket på pannen. «Han ligger ikke på latsiden. Han så sikkert at jeg dro til byen, og benyttet anledningen.»

«Han var svært hyggelig mot meg.»

«Det tviler jeg ikke på.»

«Du liker ham ikke?»

«Liker og liker … Pierre kan være uhyre sjarmerende når han vil.»

«Men?»

«Han er en rundbrenner, og han spiller for store summer. Dessuten har han en del tvilsomme forbindelser.»

Konstanse nikket. Ingenting av det hun hørte overrasket henne. Herr Lafayette lignet virkelig på Walther, men det var «klasse» over ham. At hun i sin tid hadde falt for Walther, var ganske uforståelig. Hun var ikke godt vant når det gjaldt menn – og hadde begått sine feil.

«Jeg vil ikke be deg om å holde deg unna ham, men ta ham ikke på alvor.»

«Men han er vel ingen forbryter?»

Victoria reiste seg brått. «Nei, nei. Nå må du ha meg unnskyldt. Jeg må skifte.»

«Han sier at han er en god, gammel venn av deg og din avdøde mann?»

«Av min mann,» korrigerte Victoria og skuttet seg. «La oss snakke om noe annet enn Pierre. Har du lyst på et glass hvitvin?»

«Det høres fristende ut,» smilte Konstanse. Hun merket ikke lenger champagnen, og litt kald hvitvin kunne ikke skade.

«Jeg skal be pikene servere vin og frukt,» sa Victoria. «Jeg er snart tilbake.»

Konstanse lente hodet mot veggen og lukket øynene. Hva slags svar skulle hun gi herr Lafayette i morgen? Det var fristende å be ham sette i gang. Emily hadde oppført seg usedvanlig sjofelt. Hun fortjente å få høre hvordan Michael egentlig var, slik at hun ble nødt til å trekke seg. Emily trodde hun hadde skutt gullfuglen, men hun gledet seg for tidlig.

Konstanse åpnet øynene igjen. Solen gikk bak en sky, og det ble brått kjølig. Hun svelget hardt. Det herr Lafayette ville fortelle om Michael, var ikke sant, men rent oppspinn. Han hadde ikke lagt skjul på det. Men hadde ikke både Michael og Emily fortjent at noen stakk kjepper i hjulene for dem? De bygget sin nye lykke på hennes tap og sorg! Michael hadde narret henne stygt. Han hadde bedt om hennes tid og tålmodighet – og hennes favntak. Han hadde fått alt han bad om, bare for å kaste vrak på det. Skulle hun bry seg om hvorvidt det herr Lafayette kunne fortelle, var sant eller løgn? Det kunne dessuten finnes noe sant i det. Ingen røk uten ild, sa man. Hun kjente spenningen bre seg i kroppen. Hva hadde herr Lafayette tenkt å si? Og hva slags kvinne hadde Michael besøkt her ute på Cap-Ferrat? Kanskje hun hadde misforstått? Kanskje herr Lafayette hadde noe å fare med? Det er sant dersom jeg sier at det er sant, hadde han sagt. Kanskje han uttrykte seg slik fordi han ikke ville røpe kildene sine, eller sin egen rolle i en eller annen stygg historie?

Konstanse gikk langsomt ned mot havnen. Hun hadde ikke bestemt seg. Eller hadde hun det? Hun hadde drømt om Michael denne natten. Sannheten var at hun fremdeles elsket ham. Det hadde ikke endret seg. Han passet ikke sammen med Emily. Dersom de to virkelig giftet seg, ville han fort innse det. Et ekteskap mellom dem kunne oppløses. De ville antagelig ikke få barn. Hun bet seg i leppen. Emily var ikke for gammel til å få barn, men Michael kunne antagelig ikke bli far. Hun selv hadde ikke alltid vært like forsiktig når de to var sammen, men det var ikke blitt barn av det. Tårene sved i øynene. Hadde hun kanskje innerst inne håpet at hun skulle bli med barn? Binde ham til seg med et barn? Hun hadde ikke tenkt slik, men …

En hund bjeffet, og hun fór sammen.

«Der er De jo, fru Lindemann!» Herr Lafayette kom mot henne, med hunden i bånd.

«God dag.»

«De kommer for å be meg om å sette i gang med vår lille plan?» Han løste hunden fra halsbåndet, «Hjem!» kommanderte han, og hunden la på sprang.

Hun kunne ikke gjøre det! Michael ville forstå hvem som stod bak. Det var ikke vanskelig å finne ut at hun var gjest her eller hvem hun vanket sammen med. Hun ville miste enhver mulighet til å få ham tilbake. Emily ville bryte forbindelsen, det var så, men Michael ville ikke få anledning til å bli trett av en så prektig og kjedelig kvinne. Han ville lengte etter henne i lange tider, og være rasende fordi forholdet ble ødelagt. Han ville legge sammen to og to og forstå hva som hadde foregått. «Nei!» utbrøt hun.

«Men hvorfor ikke?» Herr Lafayette virket forbauset.

«Jeg er ferdig med ham! Jeg er glad for at det gikk opp for meg hvordan han egentlig er. Han og min tidligere svigerinne fortjener hverandre.»

«Som De vil.» Han la hodet på skakke og smilte ertende. «Jeg hadde nesten begynt å glede meg til å sette planen ut i livet. Jeg har flere gode ideer.»

Hun grøsset. Samme hvor gode disse ideene var, ville Michael forstå hvem som stod bak.

«De kan ombestemme Dem når som helst. Alt kan bevises, dersom man ønsker det.»

Hun klarte å smile. «Det tviler jeg ikke på. Men lov meg ikke å foreta Dem noe på egen hånd. Jeg tror som sagt den beste straffen er å la dem få hverandre.»

«Kanskje De har rett.»

«Hun har fire bortskjemte barn.»

«Jeg forstår.» Han blunket til henne. «Vel, la oss tenke på noe hyggeligere. De er her. Kan jeg få be Dem på en båttur? Vi kunne svippe innover til Monte Carlo, til casinoet.»

Hun ristet på hodet. «Ellers takk, men jeg spiller ikke.»

Han sperret øynene opp. «Betyr det at De aldri har vært på et spillecasino?»

«Ja.»

«Da er det på høy tid!»

«Jeg tror ikke det er noe for meg.»

«Men der tar De feil, kjære fru Lindemann. I mine øyne er De en kvinne som liker spenning. Nå er De kvitt en kjedelig mann. Hvorfor ikke ta for Dem av livets goder?»

«Jeg hører at mange mister kontrollen ved spillebordene,» sa hun lett. «De taper alt de eier og setter seg i gjeld.»

Han lo. «Det gjelder mennesker som ikke har mye å miste. Man skal aldri spille for mer enn man har råd til å tape, om man skulle være uheldig.»

«Slik De gjør?» spurte hun. Victoria hadde sagt at han ofte var å se ved spillebordene.

«Nettopp. Jeg vinner og jeg taper, men ikke mer enn jeg kan avse.»

«Jeg forstår. Jeg foretrekker å bruke pengene mine på andre ting.»

«Som hva?»

Hun lette etter et svar.

«Klær og smykker?»

Hun nikket. «For eksempel. Og jeg setter dem i virksomheter som garantert kaster noe av seg.» Hun tenkte på sin siste investering – og frydet seg. Hun hadde i hvert fall gjort noe.

«Jeg må få korrigere Dem. Spill kaster noe av seg, og det ofte.»

«Det sier vel alle spillere.» Hun kjente en gnist av spenning. Herr Lafayette var en flott mann, og det var som om noe lå under ordene hans. Det føltes som om de egentlig snakket om noe annet og mer … Hun rettet ryggen og møtte blikket hans. Hun måtte være forsiktig. Hun hadde fått en lærepenge. Herr Lafayette var farligere enn Walther eller Richard, det fornemmet hun.

«Det finnes ulike typer spillere. Min erfaring er at man møter svært interessante mennesker rundt spillebordene. Det finnes dem som blir så oppslukt av spillet at de taper alt de eier, det er så. Men det er ikke dem jeg er interessert i.» Han smilte. «De fleste og beste forretningene jeg har gjort, har kommet i stand i et av de store casinoene.»

«Spilte Michael Eide?» Spørsmålet datt ut av henne, og hun kunne ha bitt tungen av seg. Hun burde ikke bringe ham på bane dersom hun ville gi inntrykk av å være ferdig med ham.

Herr Lafayettes øyne glitret. «Det kommer an på.»

«På hva?»

«Hva slags svar De ønsker.»

«Jeg ønsker et sant svar.»

«Det hendte at han spilte, men bare i det små. Sammen med andre fra seilermiljøet. Han var ingen spiller. Om De forstår hva jeg mener?»

Hun nikket. For Michael hadde spenningen ligget i regattaene.

«Victoria liker å spille.»

Konstanse ristet på hodet. «Jeg trodde det var hennes avdøde mann som …» Hun holdt inne.

«De har på sett og vis rett. Herr Bayard var en uforsiktig spiller. Han tapte store beløp, dog uten å gå konkurs. Victoria er mer forsiktig.» Han lo. «Ikke se så forskrekket ut! Alle samles på casinoene, her i Nice eller i nabobyene. Vi møtes nok snart i et av dem.»

Hun ristet på hodet. «Det tror jeg knapt. Og nå må jeg gå. Det er tid for lunch.»

«Hils Victoria fra meg!»

Hun mumlet et svar og gikk mot bryggene. Ville Victoria be henne med til et spillecasino? I så fall fikk hun insistere på å være tilskuer. Hun aktet ikke å risikere å tape penger. Et øyeblikk så hun for seg Gerhards strenge blikk. Han ville aldri ha satt sine ben et slikt sted, det var hun overbevist om. Hun trakk på skuldrene og hastet videre. Det var vanskelig å forstå at muligheten for å tape penger skulle være så fristende. Det fantes nok av andre gleder.