Beate Grimsrud

Evighetsbarna

Beate Grimsrud

Evighetsbarna

1.

Nå begynner det. I går er historie. Mennesker har bosatt seg overalt. Kommet fugleveien lenge før flyene var påtenkt. Nå ser vi Sverige. Nå ser vi Stockholm. Det snør lett og er i slutten av oktober. Stockholm, den byen i verden der det finnes flest alenehusholdninger. Femtini prosent. Å leve alene er også en vandring blant andre. Å leve i par er også å være alene. Å være voksen er også å være barn. Lengst inne bor den lille i den store og omvendt.

Gamla stan, en av Europas fattigste bydeler på sekstenhundretallet. Nå en turistdiamant. Et da å shoppe i. Stockholm, byen som vokste fram på øyene. Husene har gått fra å være utleieleiligheter til å bli selveierleiligheter. De rike har flyttet inn. De vanlige, de med mindre penger, er sakte skjøvet unna. De riktig fattige tar seg hver dag inn til sentrum med sine utstrakte hender. Noen har likevel klamret seg fast her. Evighetsbarna. De som ikke har hengt med, men som heller ikke har ramlet av.

Vi svinger inn over Södermalm. I dag en gråhvit øy. Södra station, Europas mest barnerike bydel. Vi nærmer oss Tantolunden, Söders største park. De nakne trærne, de små, tomme kolonihagehyttene.

Bortenfor statistikken. Bortenfor fellesskap og ensomhet. Rød og grønn mann i kjærlighetslivet. Børsen som synker og stiger. Katastrofer som flammer opp og forsvinner igjen. På et punkt. Men samtidig på alle punkter, der bor vi alle. Deler hverandres tanker. Tar imot og sender videre.

Nå begynner det å snø. Og vi synker med fnuggene. Uvitende om fremtiden lever de der, evighetsbarna, villige til å åpne sin dør for oss og hverandre.

Verdensrommet et kjempeøre. Det er det det fortelles for.

2.

På den ene siden av parken noen hus fra åttitallet med klumpete balkonger, fine på sin måte selv om de ser ut som stillas fra utsiden. På toppen bor hun. Nylig hjemkommet fra sin jorden rundt reise. Magen har vokst de siste månedene og hun tilskriver det til en ukes kurs i meditasjon i India. Mannen, en ekte guru. Neste sommer skal hun reise tilbake og vise fram barnet, og med tid og stunder skal det lære seg å sitte i lotusstilling og være oppmerksom på sin egen pust. Inntil videre puster hun for begge. Men nå når hun tror at hun aldri mer skal føle seg ensom i verden, at hun fra nå av alltid vil ha en annens ve og vel i tankene, har hun støtt på motstand.

På den andre siden av parken nede ved Årstavikens vann bor han med katten sin. Husene er bøyd. De kalles bananhusene, men er ikke engang gule. Han tror at de er grå. Tror? Det er tross alt her han har bodd den største delen av livet sitt, etter at han som liten flyttet Sverige rundt. Han tenker på seg selv som en som er lykkelig på slump. Å bo med et dyr er aldri helt å forstå den andre. Å bo med et dyr er å gjøre seg til. Bli en representant for mennesket.

Han ser navnet sitt i ansiktet når han ser seg i speilet. Pappaen til en lekekamerat spurte ham da han akkurat hadde flyttet til en ny by: Og hva heter denne guttungen, da? André selvfølgelig, svarte han. Hva skulle man ellers hete? Han skal fortelle dette til Kassandra. Han forteller jo hele tiden. Ord strømmer ut av munnen hans.

– Vet du forresten at buksvømmeren er verdens mest høylytte dyr? Den er bare to millimeter lang, men kan frembringe lyd på opp til 99,2 desibel. Det er som å være i nærheten av en motorsykkel. Hannen produserer den ekstremt høye lyden gjennom å gni penisen mot buken.

Han tenker: Hva jeg forteller, er én ting, men hva jeg tier om, er en annen. Stillheten er som et tre inni ham. Et tre med årringer. Taushetens ringer. Taushet høres likt ut uansett hva det betyr. Taushet høres likt ut på alle språk. Han kikker på seg selv, stum. Et babyspråk trenger seg fram.

– Nei, du kjælegrisen. Nå skal vi ut, sier han.

Han tar på seg ytterklær og kobler et halsbånd på Kassandra. Han løfter henne opp på skulderen sin. En katt på skulderen, en katt i bånd. En bykatt. En katt med en herre. En hersker til katt. En katt med et menneske. Med André.

Hun står foran speilet, og drømmen har forlatt henne med et bilde.

Medlemmene i orkesteret har byttet ut musikkinstrumentene sine mot lamper. Det er hun som er dirigenten. Det var hennes idé. Siri løfter dirigentpinnen. Men hvordan lage musikk av lys? Det var nattens spørsmål.

Siri har vært mer enn seg selv den siste tiden. Hun har ønsket bort mensen. Nei, det er helt naturlig at den har forsvunnet. Hun er gravid. Hun har nettopp kommet hjem fra sin jorden rundt reise, og hun er gravid. Det hun ser og det kroppen forteller henne, er en drøm. Hun kan visst skape lyd av lyset. Hun ville at reisen skulle forandre hjemkomsten. Forandre livet. Hennes indre bli til et hjem for et annet vesen. Hun har ønsket seg dit. Hun har latt det vokse inn i hodet med enorm styrke. Men besøkene hos legen har vært en katastrofe.

I dag vil hun gå hun til politiet hvis legen ikke tror henne.

De tror henne ikke. Det synes ikke noe barn på ultralyden. Heller ikke på prøvene. Men kvinnen er visere enn teknikken, eldre og sikrere. Statsministeren, FN, domstolen i Haag, politiet, militæret, hvem kan hun henvende seg til? Hun er redd for politiet. Hun går til politiet. Er reddere for ikke å bli trodd enn for sin egen redsel. Kler raskt på seg og er på vei.

Hun går ut på Ringvägen midt imot Tantolunden. Hun må vikle skjerfet en gang til rundt halsen siden det er snø i luften. Lett snø som flyr skrått. Da hun var liten, tenkte hun at et sted under et tre på hennes sti gjennom livet lå en pakke og ventet. Den inneholdt hus og jobb, mann og barn. Er det for sent å åpne den nå? Det står ikke hennes navn på merkelappen. Det er både en stor lettelse og en stor skuffelse. Lettelse over at ingen annen bestemmer. Skuffelse over ikke å få. Så skrur hun de innskrenkete barnetankene over til voksentanker. Det finnes en tid for å pakke inn. Det finnes en tid for å åpne.

Og er ikke sløyfebåndet akkurat knyttet opp? Hun ser en gammel dame komme ut fra parken. Hun drar et tomt halsbånd etter seg. Siri har sett henne mange ganger. Hun roper på Bosse. Lokker. Gir ordrer. Kom! Sitt! Gi labb! Bossenavnet gir gjenlyd mellom husene. Hun har alltid de samme klærne. En brun vinterkåpe. Men i dag også en rød basker. Hvor har hun funnet den? Hun finner ikke hunden sin.

At hun ikke gir opp, tenker Siri. Bosse kom ikke i fjor og ikke forrige måned og ikke i går og kommer ikke til å komme i dag heller. Men hvis hun roper i morgen, kommer han kanskje. Nei. Når gir man opp? Ikke en dag som denne. Kvinnen har gått i hver eneste gate i byen, slepende på det tomme halsbåndet. Som om hun strikker et pledd til byen. Et pledd å gjemme byen under. Et strikketøy som noen hver natt rekker opp maske for maske.

Nå går kvinnen rett ut i gaten mot bilene som bråbremser i snøværet. Hun kommer mot Siri. Stadig ropende. Den hunden hun skulle hatt i halsbåndet, begynner å synes i ansiktet hennes.

Siri tenker at kvinnen med det tomme halsbåndet hadde en. Siri tenker om seg selv at hun akkurat nå bærer på en som hun skal få.

André har sluppet Kassandra fri i Tantolunden. De bor i Tantogatan og har gått over jernbanebroen. Kassandra har bykset etter snøfnuggene, og det kalde mot potene får henne til å være mer i luften enn på bakken.

Han har tenkt på livet sitt som et eksperiment. Han er ikke et flerhodet troll, med slektens hoder tett ved sitt eget. Han vil ikke skli inn i allerede drømte drømmer. Hvert menneske krever en helt ny type leser.

André har gjort det han har villet gjøre i livet, og han har det til gode.

– Nå skal vi gå i butikken, sier han, setter halsbåndet på Kassandra og løfter henne opp på skulderen.

De skal rusle Ringvägen bort, og der er det biler. Da de kommer ut av parken, ser André kvinnen som sleper det tomme halsbåndet etter seg. Han har sett henne i årevis. Hun roper på Bosse. Det finnes ikke noe svar. Hvordan kunne Bosse forsvinne? Men når han nå åpenbart har gjort det, hvorfor kan hun ikke ta det inn over seg. Få seg en ny hund, eller leve uten. Han forstår henne ikke. Hans halsbånd er jo inntil videre koblet til et levende vesen.

Kassandra trykker kroppen sin mot kinnet hans. Hva betyr det å forstå? Å trenge inn i et annet menneske med følsomhet?

Han tenker om kvinnen at hun har blitt stående i et øyeblikk som for lengst er forbi. Tiden leger ingen sår så lenge man ikke trer inn i smerten. Ropet etter Bosse stiger mellom husene. De spares i evigheten. Verdensrommet er et kjempeøre, ikke en hånd, ikke en kropp og ingen munn. Noe som hører, men ingenting kan gjøre. Gjøre kan bare hun selv, tenker både André og Siri. Speilblikket. Tvillingtanken. Slipp taket, for helvete!

Siri stryker seg over magen, og André fortsetter å fortelle som om han var øynene til sin egen katt. Selv ikke verdensrommet kan stenge kvinnens munn. Bare lytte. Hammeren og kjempeambolten. Høst som vinter. Hun er nødt til å rope så mange ganger at hun til slutt vil høre det selv. Munnen, et hull inn til kroppen.

Nå ser André kvinnen skrå ut i gaten. Krysse mellom bilene. Hun er over på den andre siden og går lokkende med raske skritt inn mellom de store gule husene langs Ringvägen. Hun har innringet byen med det tomme halsbåndet og sine rop. Spunnet et skjørt nett som snart dekker hver eneste avkrok av byen og som man daglig ufrivillig tramper på og ødelegger, men like fort er det tilbake.

På den andre siden av gaten midt imot André står en annen kvinne. Henne har han også sett i årevis. Han vet ingenting om henne, men tror at hun bor i de gule husene. Han har ikke sett henne på en god stund, kanskje ikke på et halvt år, og nå er hun gravid. Har hun sett det samme som han? Den gamle damen med halsbåndet. Bare fra den andre siden av gaten. Ble bildet tomt for henne, eller fylles det i dette øyeblikket av han?

Han blir stående en stund i håp om å ha festet seg på en annens netthinne. Forfengelig står han rett opp og ned og innbiller seg at hun glor. Kassandra slikker seg rundt snuten. Han tenker at de bærer med seg bildet av kvinnen som uten å vente krysset gaten med halsbåndet sitt. At han og kvinnen på den andre siden av gata har det til felles. Et bilde fra hver sin side. Men hvorfor skulle man stoppe opp etter hendelsen og se hva som dukket opp i hendelsens sted? De bare gjør det.

Han ser at hun blir stående og synes han har stått lenge nok til at hun bør ha sett ham. De deler jo hverdag her i krokene.

Han går mot butikken. Før tenkte André at alt nok ble bedre når man ble voksen. Nå har han vært voksen en god stund. Og? Som barn gledet han seg for eksempel til å få velge varene i butikken helt selv og helt som han ville. Ikke så spennende når det kom til stykket.

Han går forbi gatemusikanten med trekkspillet. André pleier å gi ham en tier, men ikke i dag. De hilser alltid, og av og til snakker de en stund. Tiggeren slipper tangentene og peker på katten. André vinker lett med hånden. Tiggeren strekker fram en liten eske.

– En tier, ber han.

– Jeg har ikke, sier André og tenker, det er jo ingenting. Det er ingenting å ha og mye ikke å ha. Han vrenger lommene.

– Jeg har ingen.

– Ikke en femmer engang?

– Ingen femmer og ingen tier.

Da graver tiggeren i sine egne lommer. Han fisker opp en tier og gir den til André.

André pleier ikke å gi penger fordi han tror at mannen ikke har til mat. Det har han kanskje ikke, men det er for abstrakt for velferds-André. Han gir penger fordi han tror at mannen fryser. Fordi han står der time etter time og fryser. Han gir penger fordi han tror alternativet er dårligere. Fordi et menneske viser at han fryser, viser sin armod, viser at han er avhengig av andre. Og fordi han har reist fra landet sitt der han ikke er velkommen, til et annet land der han heller ikke er velkommen. Fordi han bærer på en drøm om et hjem som ikke er i nærheten av å gå i oppfyllelse.

André klemmer hardt rundt tikroningen og går videre inn i butikken med Kassandra på skulderen. De har aldri forbudt ham å ta med katten. Så lenge hun sitter på skulderen, er hun jo ikke til forargelse for noen.

Jeg følger etter ham, tenker Siri. Hun kikker på mannen på den andre siden av gata. Han er lang og keitete. Hun vet at under den gule lua står det røde håret rett opp. Er det naturlig, eller bruker han mye voks? Hun lister seg etter ham selv om han ikke ser henne. Silhuetten ser stilig ut i bybildet. Katten ser ut som en fugl der den sitter på skulderen. De er fugler begge to, de flyr fram. Det danser gule sommerfugler rundt hodet hans. Det er kattens måte å si jeg elsker deg tilbake.

Jeg følger etter som jeg pleier, tenker hun, selv om det ikke er som det pleier. Hun er ikke mor ennå, bare et vandrende hjem. Et barneværelse. Politiet kan vente. Hun går etter inn i butikken. Hun skal fylle kurven sin med det han har fylt sin med. Hun er bak ham, men på vakt og klar til å snu eller kikke bort. Det blir frosne erter, fløte, bacon og pasta. Det blir bananer, melk, øl og en boks tunfisk. Tunfisken er sikkert til katten. Tunfisk i vann. Skal hun spise det? Det svaier til inni henne. Hun tar seg rundt magen. Den buer seg som en perfekt gravidmage. En sak for politiet. Når legene ikke tror henne, må rettferdighet skapes fra annet hold.

Hun forlater handlevognen. Jeg er en sånn som forlater vognen midt i butikken, tenker hun. Hvem skulle tro det når de ser meg.

Hun ser ikke virkeligheten som den er. Jo, hun ser virkeligheten som den er, men ikke som den er for andre. Hun begynner å løpe. Når hun kommer ut på gaten, ser hun trafikklysets røde mann opp-ned.

Om kvelden sovner André som vanlig med Kassandra først oppe ved hodeputen for å si god natt. Når han har sovnet, spaserer hun ned over dyna og legger seg i fotenden. Han drømmer at han burde fange en mus til henne. Hvor mye menneske må en mus være for å få stemmerett? Holder det å være øredonor?

I morgen er det Kassandra sin bursdag og det haster med presangen. Han burde gi henne noe mer enn en mus. En rotte. Hvor skal han få den fra? Han begir seg til kloakken. Han tenker at han gjør hva som helst for at hun skal bli overrasket og fornøyd.

Da er han i en leketøysbutikk. Han har pyjamasen under jakka. Der treffer han en gammel studievenn som har to adopterte jenter fra Colombia. Han heter også André. Per-André. André tenker på seg selv som André den første og vennen som André den andre. De var nære venner mens de studerte. Vokste i samme retning i samme studentkorridor, gjennom nattens aldri sluknende samtaler.

Per-André spør hvem André skal handle til, og han svarer:

– Til jentene dine, naturligvis. Det er bra å ha noe liggende. Plutselig er det jul og bursdag og jeg liker å ha det unnagjort og ikke handle under stress, sier han. Når fyller de år, forresten?

Per-Andre kikker på ham. Har han sett pyjamasen?

– Men du, skal ikke du handle til Kassandra? Skal du ikke handle til din egen datter? Hun fyller jo seks i morgen. Vi kommer som avtalt.

Et stort spørsmål farer gjennom André, men han står stødig, og svarer som en forvirret farmor.

– Seks, du. Tenk at hun allerede er seks år. Ja, det gjelder å henge med.

– Ja virkelig, svarer Per-André, hva ønsker hun seg?

Hvis hun er seks og alene hjemme må han straks komme seg av sted og se til henne.

– Hun ønsker seg Lego, sier han og forter seg ut. Vi ses i morgen.

I morgen, tenker han, og siden. Jeg burde ikke hatt stemmerett, slik jeg vakler. I dag er alt annerledes, i morgen er alt som vanlig igjen.

Han vet plutselig ikke om han drømmer eller er våken. At Kassandra skulle være et lite menneske, en liten jente, er jo rene marerittet. Eller ønskedrømmen? Nei, han vil ikke at hun skal være noen annen enn den hun er. Men om han likevel kunne forandre henne? Om hun ikke eksisterte for seg selv, men for å tilfredsstille hans behov. Da kunne hun kanskje begynne på skolen til høsten. Gjenspeiler tanken en konkurranse mellom ham og Per André?

Da kjenner han varmen fra Kassandra mot beina sina. Han løfter på det ene øyelokket og kikker inn i et kjent katteansikt. Han lukker øynene igjen.

Den beste måten å forutsi framtiden på, er å skape den.

– Jeg er gravid, skriker Siri til nattevaktene som tror at hun har skapt sitt barn av bare luft.

Er det luft? Hun puster i skriket. Det er ekte utenlandsk luft. Hun gikk Hornsgatan ned til Mariatorget og politistasjonen, og hadde rød mann hele veien, mannen stod opp-ned, dessuten. Nå er hun på en avdeling for psykisk skjøre og står og strutter med magen bak låste dører og vinduer. Politiet skysset henne hit da hun ikke stemte overens med tankene sine. De pratet om virkelighetsforankring. Legene som tok imot, sa også det. At hun skulle bli til hun var forankret. I tanken bærer hun et anker i magen som snart skal finne en havn.

Det er hvite vegger, gule gardiner, ikke blomstrete tapeter man kan gå seg vill i og ville plukke blomstene fra. Eller trampe på. Smerten over virkeligheten må lides fram.

Kom til meg, gule sommerfugl.

En kopp ekkel kaffe er begynnelsen på flere. Hun smaker nøye på den første slurken som om hun satt på en kaffebar og bare kunne reise seg og gå. Betale og forlate lokalet. Eller klage, få rett, og forlate lokalet. Få rett. Få rett. Få rett. Hvem er det som bestemmer, egentlig? Hun kommer snart til å få vite at det ikke er henne.

En kvinne som sier hun er hennes primærkontakt, kommer inn. Det var hun som spurte om Siri ville ha kaffe. Den obligatoriske giften. Siri ligger sammenkrøpet på sengen, med et skittent gult pledd over seg og uten noen ordentlig dyne, og man får håpe at vinteren blir mild i år. Primærkontakten sier:

– Det er mye i dag. Men jeg er her for deg.

Så er hun borte, men hun vil kikke innom hele ettermiddagen og kvelden og si det samme.

Siri beveger seg langs veggene i korridoren. Ser de andre ta plass i midten. Hva gjør de her? En mann snorker i en lenestol. Hun er her med barnet sitt, hun må holde fast ved det. Knytte barnets hånd rundt tanken, langt inni seg.

Om kvelden når hun leter etter kaffetermosen blant alle det står te på, sier kvinnen bak henne:

– Det serveres ikke kaffe etter åtte.

Siri tar te. Kvinnen setter seg midt imot henne ved bordet. Hun har en stor blåveis i panna og en utslått tann.

– Jeg ramla med handa i lomma, sier hun når hun ser at Siri undrer.

– Jeg hadde tatt piller igjen. Vet ikke hvorfor. Jeg tar ikke nok til å dø og ikke nok til å leve.

Siri tar med seg teen inn på rommet. Hun vet ikke hvem hun deler rom med. Det er en skjerm og bak den en menneskeklump som har ligget under pleddet siden Siri kom. En menneskeklump. Er det det hun regnes for å være? Er det det hun bærer inne i seg?

Kvinnen med den utslåtte tanna hjelper tankene hennes når de støter på hverandre i korridoren midt på natten.

– Du har aldri vært inne på psykiatrisk, eller? Men å bli født her er like bra som å bli født noe annet sted.

Død begynner alltid med en fødsel.

3.

– Det er ikke de stundene man slappet av, som man kommer til å huske her i livet. Det gjelder i hvert fall for mennesket, og nå bestemmer jeg at det også gjelder for deg, sier André høyt.

Kassandra ligger utstrakt på sofaen, hun beveger på det ene øret. Noe har hun hørt.

– Opp med farten, nå. Vi skal ut.

Da Kassandra kom til ham første gang, syntes han faktisk at hun var ganske … tom. Han tenkte at de kom til å finnes side ved side, og hun kom ikke til å være mer betydningsfull for ham enn en ku han stirret på i fem minutter helt uten å gripes av dens eksistens. Han visste ikke da at hun skulle krype inn i ham og bre seg ut der inne. I lengden og i bredden. At han ved synet av den minste bevegelse fra henne var nødt til å tilstå at det beveget seg også i ham. Det kom gradvis, som at han ble stående og glo på henne. Iaktta henne. Stanse opp i farten, med hendene fulle av noe som skulle ligge et annet sted og bare stå musestille. Beskytte, underholde, forstå, gi … få. Hun fylte en plass bak øynene hans som hadde vært tom.

Og så er hun bare et dyr. Og han så fylt av sine følelser, klar til å rykke ut uten å vite hva bare et dyr behøver. Han kan borre ansiktet sitt inn i pelsen hennes og høre henne male. Føle varmen langt opp i sin egen kropps trappeoppgang. Der trapper går i alle retninger. Han skal geleide henne inn i sine blindveier. Han åpner, men hun har allerede funnet veien dit. Hun skal få klatre på ham og klore. De har begynt en reise. Føttene deres skal forlate virkelighetens mark.

Inntil videre er de lykkelige av slump.

De går ut, og når de kommer til gatemusikanten utenfor Zinkensdamms idrettsplass, spiller han ikke. Han sitter og røyker. André legger to tiere i den lille esken.

– Jeg visste at du ville legge to i dag, sier mannen. Man lærer seg mer om mennesker som tigger enn som psykologistudent.

André tror ikke at mannen har vært psykologistudent, men tror han har rett likevel.

Tiggeren plukker ut tennene sine. Stapper dem i lomma og begynner å spille.

– Jeg trenger ikke eksistere, sier han. Ingen trenger mitt utseende eller min musikk, min historie eller min framtid. Jeg kan like gjerne late som jeg er på do, og legge en kartongbit ved siden av tiggeresken der det står: Kommer straks. Jeg får like mye, eller like lite, og i dette landet stjeler man ikke småpenger.

I dette landet, tenker André. Eies det av dem som er døde eller av dem som ennå ikke er født? Han vil ha det litt på avstand. Land har alltid hatt sine utstøtte, men Europa har nå fått flere tiggere i gatebildet. Et Europa som ikke er gatemusikantens. Som aldri har vært hans. Det har aldri vært noe hans noe sted. Sverige har fått gjester fra Romania som de ikke vil ha.

Hele Europa en låst dør. Det rike Europa et bomberom mot verden der ute.

Gatemusikanten spiller og merker at André blir stående. Han slutter å spille og sier:

– Hvor bor du?

– Der på den andre siden av parken, sier André.

– Jeg vokste opp i sånne vogner som ble plassert til oss av romfolket utenfor Bucuresti, og det var jødestjerner malt på utsiden. Rene gale gjenvinningen. Vognene var ferdigmerkete, men ikke med våre merker. Vi var merket, men ingen fortalte meg i barndommen hva de vognene en gang hadde blitt brukt til. At boligen min bar på en grusom historie. Et bedre brukt venterom. Det eneste vi lærte oss, var at vi ikke kunne være oss selv. Og hva ventet oss da Europa ble gjenforent? Vi var ikke velkomne.

– Unnskyld, sier André.

– Det hjelper ikke at du ber om unnskyldning.

Han viser fram et bilde av den syke søsteren. Det sies at alle viser fram samme bilde, av samme syke søster. Den syke burde være frisk igjen nå, tenker André og legger tjue kroner til i esken. Musikanten lager grimaser og sier:

– Alle syke mennesker er alles, men dette er søsteren min.

Han sukker.

– Jeg spiller ikke for deg. Jeg spiller for den syke søsteren min. Og om du ikke tror meg, så dra dit. Tror du meg ikke, så smell på ti minusgrader til, og jeg kommer fortsatt til å stå her og spille.

Han spiller igjen. Melodien er så klar og så vemodig i kulden at Andre forstår at den ikke spilles for ham eller andre med penger, men for en mannen elsker. André tar av seg skjerfet og legger det ved siden av esken med penger og vandrer videre med en forsikret katt på skulderen, som på en trone. Med god samvittighet, og med dårlig.

De vandrer ned til Gamla stan. Går inn i de trange smugene, og André sier:

– Kassandra, om du og jeg plutselig våknet og det var sekstenhundretallet. Hvem ville blitt mest sjokkert? Det ville nok bli større forskjell for meg enn for deg. Hvis du våknet og det var sekstenhundretallet, da hadde du ikke hatt en bæsjekasse, ikke masse leketøy, ikke halsbånd og ikke det supersprø tørrforet som du er så glad i. Heller ikke sprøyter mot katteinfluensa, p-piller, mulighet til sterilisering, katteforsikring … Men tenk hvilken enorm forskjell det hadde vært for meg, sier han. Ikke dopapir, ikke jobben, ikke radio, fly eller mobil med internett og GPS, og heller ikke religionsfrihet. Og jeg ville vite en masse om ting som hadde skjedd siden da uten å bli trodd. Bare tannløse smil, og de tannløse hadde ikke som gatemusikanten stappet tennene i lomma. Så summa summarum var forskjellen mye større for meg enn for deg.

De har kommet til Stortorget.

– Her fant Stockholms blodbad sted, sier André.

Kassandra værer. Det er ikke en dråpe blod igjen. De går videre til Den tyske kirken. Alle andre er turister. Han, den rødhårete med en katt i bånd, gir dem noe å stirre på.

– Det var hit de kom, alle de som var med på å bygge byen. Stockholmerne har ikke kommet med storken, de har forfedre som kom utenfra, som turistene i dag. Han fortsetter ivrig.

– Jo, maskiner kan tydeligvis være intelligente, men ikke bevisste. Dyr er heller ikke bevisste. Påstår menneskene, altså. Så du skal ikke se så svart på det.

Kassandra rister litt på ørene som hun pleier når hun sover.

– Man er visstnok bevisst også når man drømmer.

De passerer en mann som ikke ser det minste glad ut, men som bærer på en veske med et stort smilemerke.

– Hunder og katter drømmer også og får mentale bilder også av ting de ikke har foran seg. Hvis vi antar at nysgjerrighet, lekenhet og drømmeferdighet er tegn på bevissthet, er dyr bevisste, men lenge trodde man at kuer ikke drømmer. Ny forskning viser at det er galt. Men hvorfor skal vi gå rundt og vite om kuer drømmer eller ikke? Noe annet var om vi fikk greie på hva de drømmer. Hører du etter?

Munnen hans er større enn hennes ører.

– For mye informasjon er ingen informasjon. Du smiler du, Kassandra, men vet ikke om det. Men man kommer tydeligvis ingen vei hvis man er for fornøyd. Alle fremskritt bygger jo på at man er litt misfornøyd.

Mange har sagt til ham at det bare er tonefallet. At han like gjerne kunne sagt hva som helst til katten. Han kunne jo øve på et fremmed språk når han likevel bare prater med en katt. Han burde øve på engelsk, det hadde vært ordentlig matnyttig. Eller kinesisk, han kjenner en som holder på å lære seg det nå. Det er framtiden. Herregud, dagene bare går. Og de går gate opp og gate ned, og nå går de hjem. Med hver sitt Gamla Stan på netthinnen.

Han spiser pasta. Han spiste pasta med ketchup i går også. Setter på radioen som selskap. Kassandra ligger oppå ovnen, lang som et pelsskjerf. Det er et vitenskapsprogram på radioen.

– Kassandra! Nye fakta! roper André og spretter opp midt i måltidet. Vet du hva som skiller mennesket fra dyret? Dyr lukter seg til ting. Vi tenker eller går på automatikk. Vi har også en godt utviklet luktesans, men dere bruker den der vi stopper opp og funderer i stedet. De har rett. Du går tur med nesa. Jo, og da kom jeg til å tenke på det vi snakket om angående sekstenhundretallet. Men nå, forstår du, har det kommet nye fakta på bordet. Det hadde jo blitt en kjempeforskjell for deg. En eksplosjon av lukter. Tenk all den stanken, det var nok et lukteldorado på den tiden. På sekstenhundretallet kunne man lukte London på mils avstand. Du ville blitt helt tomsete. Forskjellen ville altså vært størst for deg. Tenk det, Kassandra, der tok jeg feil. Det tenkte jeg feil. Det forstår du, det kan man også bruke tanken til.

Han vasker ikke opp. Setter seg ved pc-en og legger kabal. Legger Idioten om og om igjen. Han får gå og legge seg når den har gått opp. Den går ikke opp, og han gjør det en gang til. Han får gå og legge seg når den har gått opp to ganger. Det gamle vegguret slår tolv slag. Han har ikke eksistert på to timer. Han burde hete idioten.

Men Kassandra har heller ikke gjort noe. Kravløs bytter hun hvilested. Nå vil hun leke. Og han må løpe med en snor med en skinnfille i enden. Og hun løper etter og hopper og spretter og beveger på seg, i hvert fall. Han burde begynne å trene.

Han trenger et bilde på livet sitt. Kanskje et garnnøste. Rødt som blodet i årene. Som rulles ut en bit hver dag. En tråd som følger hans vei. Av og til en knute, som et minne. Men hvor gjemmer natten seg? Hva slags spor skaper den? Linjer og buer som fuglens vei gjennom luften.

Dagen en hanske, natten en naken hånd. Han sovner med hånden mot øret. Som om han satte punktum for dagens lunkne lyd. Han gjør en omstart på søvnen. Bevisst på at han er bevisst.

Ingen har fortalt ham hvem han er.

Men han vet hvem han ikke er. En fremmed som står her i byen hans og tigger på nåde. En som selv ikke har noen by der en fremmed kan stå på nåde.

Han visker dagen langsomt ut gjennom kroppen. Nedenifra og opp og ovenfra og ned. Hvis Kassandra kunne, skulle hun fortelle. Men hvis hun kunne, kunne hun like gjerne velge bort å gjøre akkurat ham synlig. Hvis hun kunne snakke, tiet hun kanskje nær ham.

Vegguret, det gamle klenodiet etter farfar, slår tre. Han vet ikke om han hører det, eller om det bare slår. Hvor mange slag har ikke det slått som ingen har hørt? Klokka er en ting. Tikkene og slagene er et selskap, ikke levende, men skaper liv i hjemmet.