Jill Mansell

Tre ting om deg selv

Oversatt av Sigrid Grande

Jill Mansell

Tre ting om deg selv

Oversatt av Sigrid Grande

TAKK

Jeg er dr. Joanna Cannon stor takk skyldig for at hun leste denne boken mens den fremdeles var i manusform, og således kunne berolige meg med at jeg ikke hadde begått noen pinlige medisinske blundere. Takkes må også dr. Keir Shiels, som velvillig svarte på medisinske spørsmål, og Helen Davies for hjelpen med arvespørsmål.

Til slutt vil jeg gjerne få takke den inspirerende Oli Lewington, hans selvbiografi Smile Through It, om å leve med cystisk fibrose, var uvurderlig i arbeidet med denne boken. Det skulle være unødvendig å påpeke at eventuelle feil kun er mine egne.

Kapittel 1

Nå

Ja vel, her kommer den, min store bekjennelse. De to siste årene har jeg bedt alle dere om å fortelle meg tre ting om dere selv, uten at jeg har fortalt dere noe som helst om meg selv til gjengjeld. Noe som kanskje ikke har virket helt rettferdig, eller hva?

Men klokken er nå ett på natten, jeg sitter i baksetet på en bil og blir kjørt til London og har bestemt meg for å legge alle kortene på bordet.

Så altså:

1. Jeg er tjueåtte år gammel, jeg lider av cystisk fibrose, og jeg trodde aldri jeg skulle overleve så lenge som jeg har gjort.

2. Transplantasjonskoordinatoren på sykehuset ringte for to timer siden – de har funnet nye lunger til meg.

3. Jeg har aldri vært så redd som dette i hele mitt liv. Ei heller så oppspilt. Men først og fremst redd. Det som skal skje er nemlig så stort og viktig, og siden jeg er en reddhare klarer jeg ikke la være å forestille meg det verst tenkelige.

Nå vet dere altså grunnen til at jeg går ut med alt dette. Kort sagt: Hvis dette viser seg å bli det siste innlegget mitt, så kommer dere til å skjønne hvorfor. Men jeg håper jo virkelig ikke at det blir det, da.

Og én ting til: Tusen, tusen, tusen TAKK til den fantastiske familien til donoren for at de gir meg denne gaven, denne utrolige sjansen. Jeg kommer til å takke dere til den dagen jeg dør, og –

Hallie stanset opp, leste gjennom det hun hadde skrevet, og slettet den siste setningen. I stedet skrev hun: Jeg håper dere vet hvor strålende dere er. Motet, godheten og rausheten deres vil aldri bli glemt.

Små, lette regndråper samlet seg på frontruten på bilen. Hallie stirret ut i den varme sommernatten akkurat idet et skilt med London 40 km dukket opp fra mørket der fremme og seilte forbi. Gatelyktene skinte med en gyllen glød, og vinduene på husene var med få unntak mørke, på denne tiden lå nesten alle og sov. Men om ikke lenge kom solen til å stå opp, og vekkerklokkene ville ringe og rykke dem ut av søvnen, og så kom de til å fortsette å leve sine alminnelige liv uten engang å stanse opp og tenke over hvilket mirakel dette alminnelige livet egentlig var.

Bare det å klare å puste inn og ut, var i seg selv litt av et mirakel …

Nok en gang ble hun slått av det ugjenkallelige ved det hele. Det fantes selvsagt fortsatt en mulighet for at vevstypene ikke ville samsvare godt nok til at transplantasjonen kunne gjennomføres, noe som også var grunnen til at hun ikke la ut innlegget på hjemmesiden riktig ennå. Men om noen få korte timer kunne hun befinne seg på operasjonssalen og motta et annet menneskes lunger. Og hvem visste vel hva som kunne skje etter det?

Hvor mange kom til å lese det hun hadde skrevet? Hva kom de til å tenke?

Hun lente seg tilbake i setet og tenkte på setningen hun hadde slettet, og skulle ønske hun like enkelt hadde kunnet slette sangen som nå durte i hodet hennes. Det var en kjempelåt, en folk elsket å synge på karaoke. Og på refrenget pleide alltid alle å synge med av full hals.

Hun var ikke helt sikker på akkurat hvordan teksten var, men den siste linjen i refrenget var noe sånt som: This could be the day that I die … this could be the day that I die …

Ja, ja. Hjernen hennes hadde visst bevart sansen for humor, i det minste.

Før

«Hei, hvordan går det? Hva driver du med?»

Hallies humør kviknet til ved lyden av Beas stemme. «Sikker på at du vil vite det? Greit, da skal jeg si det, men du er herved advart: Du kommer til å bli kjempemisunnelig.»

«Fyr løs.»

«Jeg er i Venezia, sitter ved et bord utenfor Caffè Florian på Markusplassen. Solen skinner, kirkeklokkene ringer, og kelneren har nettopp åpnet en flaske iskald Prosecco.»

«Er han kjekk?»

«Hva tror du? Dette er jo Venezia! Det er klart han er kjekk! Han driver og sender meg sånne lange kjekk-kelner-blikk,» sa Hallie.

«Hmm, hører han på mens du snakker med meg nå?»

«Det går bra, han snakker ikke et ord engelsk. Det kan hende jeg forfører ham etterpå. Han minner litt om Bradley Cooper.»

«Sikker på at du ikke mener Tommy Cooper?»

«Haha.»

«Er det duer der?»

«Ja, massevis.»

«Moren min dro til Markusplassen en gang, og da var det en due som bæsjet i hodet på henne.»

«Fantastisk.»

«Hun ble så sint,» sa Bea. «Hun hadde fått fikset håret spesielt med tanke på turen. Var jeg deg, ville jeg ikke ha oppholdt meg der for lenge. Kom deg unna mens du kan. De italienske duene er onde.»

«Greit, du har overbevist meg. Jeg skal komme meg inn i helikopteret mitt nå med en gang og fly hjem.»

«Ja, det synes jeg du skal gjøre. Skal jeg komme innom etter jobb i kveld?»

«Gjerne det.»

«I sjutiden, da. Vi sees. Ha det!»

Hallie la på og rettet på dynen, som hadde havnet på skjeve igjen. Hun trakk seg opp i en mer behagelig sittestilling og justerte også putene etter beste evne. Det var en helt egen kunst, det å ligge til sengs uten hele tiden å måtte flytte på seg, og hun hadde enda til gode å mestre den. Ryggkrumming, skulderstrekking, rumpevrikking og nakkebøying inngikk alt sammen i repertoaret.

Da hun hadde strakt og vridd og fått lagt seg sånn halvveis til rette, kikket Hallie ut på den fiolette, skumrende himmelen. Det var kun en uke igjen til jul, og fargeglade lyspærer var i ferd med å tennes rundt omkring. Herfra hadde hun det som måtte sies å være den beste utsikten over landsbyen: til venstre hovedgaten, til høyre Windrush-elven med den lave steinbroen og den honningfargede raden med butikker, hoteller og hus på den andre siden. Hun kunne følge med på folk komme og gå, holde oversikten med dem hun kjente, og dessuten betrakte turistene som tok seg rundt i Carranford, den selvtitulerte juvelen i Nord-Cotswolds’ krone.

Det var selvfølgelig ikke like mange besøkende om vinteren, men det var fremdeles nok til at det var interessant å følge med på dem, og til at de turistvennlige forretningene kunne holde åpent. For øyeblikket var det en busslast som flakket rundt, knipset i vei og dukket inn og ut av butikker og kjøpte suvenirer de ikke hadde bruk for, i tillegg til julegaver til venner og familie der hjemme. Det kunne se ut til at mange av dem i år kom til å pakke opp en paraply med påtrykte landskapsbilder av Carranford. Bea måtte ha solgt minst ti bare i dag.

Åtte dager til jul. Hallie prøvde å la være å lure på om denne kanskje ville bli hennes siste, fordi slike tanker i bunn og grunn ikke hadde noe svar og ikke var godt for noe. Og dessuten var svaret uansett alltid kanskje.

På den annen side, gjaldt jo det for ethvert menneske på kloden.

Hun skjøv det fra seg og skrudde på iPaden og sjekket e-posten sin i stedet. Det hadde kommet flere nye i løpet av dagen fra folk som hadde vært innom nettsiden. Supert, da hadde hun noe å beskjeftige seg med frem til Bea kom. Det var bare å glemme å grunne på om denne julen kom til å bli hennes siste, langt viktigere problemer krevde hennes oppmerksomhet, slik som hvordan en jente skulle takle oppdagelsen av at hun uforvarende hadde vært ute med tvillingbrødre, og hvordan en middelaldrende mann best kunne dele opp julehøytiden mellom sin kjedelige kone og sin betagende elskerinne.

Hallie hadde opprettet nettsiden i løpet av et langvarig og ekstra kjedelig sykehusopphold. Hvem likte vel ikke å lese spørrespalter? Hun hadde iallfall bestandig gjort det. Hun elsket dem, og elsket å tenke ut løsninger på problemene også. De gangene den ansvarlige for spalten unnlot å nevne et nyttig forslag, ble hun alltid kjempefrustrert over ikke å kunne komme på banen med sitt eget svar.

Løsningen på dette dilemmaet hadde følgelig vært å etablere nettsiden, og selv begynne å gi ut råd.

Men hun hadde ikke gjort det som stakkars-tragiske-Hallie-med-de-usle-lungene-og-den-korte-forventede-levetiden. Det ville bare ha fått folk til å holde tilbake med spørsmålene, det hadde hun skjønt med en gang. Nei, når folk hadde problemer, var disse problemene overordentlig viktige for dem, og det måtte alle rett og slett bare godta. Så da måtte de i hvert fall ikke føle at de sto i konkurranse med personen som delte ut rådene.

Dermed hadde hun helt fra begynnelsen av vært anonym. Det eneste leserne hennes visste, var at hun var kvinne. Nettsiden het www.tretingomdegselv.com, og alle som skrev inn for å få hjelp med et dilemma, ble bedt om å oppgi tre ting om seg selv. Om de ønsket å dele små eller store fakta, var helt og holdent opp til den enkelte, men det ga alltid en interessant pekepinn på vedkommendes personlighet, og Hallie fikk dermed en utvidet forståelse av menneskene som ba henne om råd.

Den aller første tiden hadde det riktignok verken eksistert lesere eller innsendte problemer, ganske enkelt fordi ingen visste om nettsiden. Hun hadde måttet ty til oppdiktede dilemmaer, låne og klippe og lime fra gamle blader og gi sine egne svar til mennesker som aldri hadde betrodd seg til henne i utgangspunktet.

Men det tok ikke lang tid før interessen begynte å vokse. Takket være sosiale nettverk hadde folk sakte, men sikkert oppdaget nettsiden, og da de fant ut at de likte den, formidlet de det videre til vennene sine. Antall treff økte stadig, og leserne begynte snilt nok å sende inn sine egne problemer, noe som gjorde at Hallie fikk frigjort mer tid til å sette seg inn i de aktuelle problemstillingene og utarbeide best mulig svar.

Siden da hadde nettsiden bare fortsatt å øke i popularitet. Leserne kjente Hallie som Rose, som var mellomnavnet hennes. Folk som besøkte siden, var velkomne til å bidra med sine egne råd, men det var hun som avgjorde om de ble publisert. Det var bred enighet om at Rose ga strålende svar og hadde en helt egen forståelse av bidragsyterne. Hun var varm, åndfull og medfølende, noe leserne satte pris på.

Nesten like mye som Hallie i sin tur satte pris på dem.

Hun åpnet den første e-posten:

Kjære Rose,

1. Jeg er brannmann.

2. Jeg spiller rugby.

3. Jeg er mørkredd.

Jeg er førtiseks år gammel og har vært gift i snart tjue år, men kona mi vet ikke om at jeg liker å kle meg i dameundertøy. Det er det for så vidt ingen som gjør. Problemet er at i forrige uke, så fikk svigermoren min det for seg at hun skulle vaske og rydde ut av bilen min mens jeg var på et jobbarrangement. Grundig som hun er, fjernet hun også reservedekket i bagasjerommet og fant behåen og trusene som lå gjemt under det.

Hun har nå beskyldt meg for å ha en elskerinne, og krever at jeg bekjenner alt sammen for kona mi. Jeg kjenner svigermor, og hun kommer ikke til å gi seg før jeg gjør det. Så hva synes du jeg skal innrømme at jeg er, Rose? En utro ektemann eller en transvestitt? Jeg vet ærlig talt ikke hvilket alternativ hun vil synes er verst.

Ja veeel.

Det andre innlegget lød som følger:

Kjære Rose,

1. Jeg er stygg.

2. Jeg er feit.

3. Jeg hater livet mitt.

Jeg er skikkelig forelsket i en gutt i klassen min, men jeg er som luft for ham. Jeg trodde det var fordi jeg ikke var tynn nok, for det virker som han bare liker tynne jenter. Så i oktober sluttet jeg å spise, og nå har jeg gått ned nesten tjue kilo, men han er fortsatt ikke interessert.

Hva er galt med meg, og hvordan kan jeg få ham til å bli forelsket i meg? Jeg vil bare at det skal ordne seg. Tror du det kommer til å skje hvis jeg slanker meg enda mer? Hjelp meg, Rose, jeg er så fortvilet at jeg bare har lyst til å dø. Vær så snill og si hva jeg skal gjøre!

Hallie fikk akutt godhet for den bunnulykkelige tenåringen. Hun ville svare på brevet hennes først. Stakkars jente, men en viss intens positiv oppmerksomhet ville antagelig ikke gå ubemerket hen.

Kapittel 2

Det var julaften, og Tasha Sykes var i ferd med å oppdage at det å dra ut og handle tre timer før hun måtte være på flyplassen, kanskje ikke var den smarteste ideen hun hadde hatt i sitt liv.

Men hun hadde innkjøp hun måtte få unnagjort i siste liten, og så hadde hun ikke forventet at det skulle være fullt så mange mennesker som var like ustrukturerte som henne selv. Butikkene var stappfulle av folk og dessuten ubehagelig varme, den bitende kulden ute sved på nesen, og på mobilen hennes rant det inn tekstmeldinger fra venninner som lurte på hvorfor hun hadde gått så tidlig hjem fra festen kvelden før.

Tasha brydde seg ikke med meldingene, venninnene kjente henne uansett godt nok til ikke å forvente noe umiddelbart svar. Hennes status som singel plaget tydeligvis dem langt mer enn det plaget henne, og de drev stadig vekk og skulle spleise henne med menn hun ikke hadde det fjerneste ønske om å bli spleiset med. Så også i går kveld, på et elegant cocktailselskap i Hampstead med kun par, bortsett fra én intetanende person som var blitt lurt med dit på hennes vegne.

Stakkars mann.

Herregud, for et mareritt det hadde vært. Og så han som hadde virket så hyggelig! Han het Tom, så ganske bra ut og jobbet som revisor, en stor bonus. Han hadde vært både høflig, interessert i henne, behagelig å omgås og velkledd.

Det var nesten – nesten – så hun kunne ha vurdert å gå ut med ham, hadde det ikke vært for én ting.

«Hva for noe?» freste Jeannie på kjøkkenet. «Ørene hans? Hva er galt med dem?»

«De er hårete.» Det bød henne imot å si ordene, hun visste akkurat hvordan hun hørtes ut. Jeannie gjorde en avfeiende bevegelse. «Han er mann. Sånt forekommer.»

«Jo, men det er litt ekkelt. Jeg liker ikke å se på dem.»

«Så la være å se på dem, da!»

«Men jeg vet jo fortsatt at de er der.»

«Men det er det eneste som er galt med ham?»

Tasha trakk hjelpeløst på skuldrene – sikkert ikke, men det var det eneste hun klarte å tenke på akkurat nå. «Jeg kan ikke noe for det.»

«Når du blir ordentlig kjent med ham, kan du få ham til å barbere dem,» foreslo Jeannie. «Du kan skjemme ham bort med en deilig spa-behandling og gjøre det selv med hårfjerningskrem!»

«Har du noen anelse om hvor motbydelig det lyder?» Bare tanken fikk henne til å krympe seg.

«Jeg pleide å føle det på samme måte med Barrys tånegler, men nå tenker jeg ikke engang på det!»

Verre og verre. Tasha sa: «Jeg hadde uansett ikke tenkt å bli lenge. Så jeg sniker meg bare hjem.»

«Problemet ditt er at du er altfor pirkete. Her finner vi alle disse flotte mennene til deg, og så gir du dem ikke en sjanse engang. Det er alltid et eller annet i veien med dem.»

«Jeg er ikke for pirkete. Det er bare det at de må være … riktige.»

«Perfekte, mener du,» sa Jeannie uten omsvøp. «Og der har du problemet ditt. Du er ikke perfekt. Det er det ingen som er. Hvis du er ute etter en mann uten noen som helst slags lyter … ja, så kan du like gjerne gi opp her og nå, for han finnes ikke.»

Noe som helt sikkert stemte, men Tasha kunne likevel ikke for det.

Og hårete ører attpåtil. Æsj.

Klokken tolv var hun nesten i mål og hadde krysset av alt på listen sin bortsett fra et par små ting. Nedlesset som et pakkesel gikk Tasha ut av Marks & Spencer og holdt på å sette fast favnen med poser i svingdøren. Hun var altfor varm og kjente seg ganske klaustrofobisk i sin store, rosa kåpe. Og når det gjaldt armene, så var to ganske enkelt ikke nok. De verket av anstrengelsen ved å bære på alt sammen, og alle posene og pakkene som sto ut rundt henne, gjorde at hun stadig dultet inn i folk …

Nei, dette gikk ikke. Tre av tingene, som hun hadde bestilt på nettet og hentet i butikk, var mye mindre enn eskene de ble levert i. Tasha tok en aktiv beslutning og satte fra seg haugen med poser, fjernet all overflødig emballasje og omorganiserte det hele så hun ble stående igjen med langt færre poser. Sånn ja, mye bedre. Strålende fornøyd med sine organisatoriske ferdigheter, stappet hun den overflødige pappen inn i en søppelkasse i nærheten og dyttet så de tomme posene nedi etter den. Så, etter å ha rullet på de verkende skuldrene, samlet hun sammen de fulle posene hun sto igjen med. Ja vel, fremdeles tunge, men langt enklere å bære, og mye mindre fare for at hun skulle skumpe småbarn i bakken med dem.

Og … der hadde hun full kontroll igjen. Det eneste som gjensto på handlelisten nå, var smellbonboner og det sølvfargede skjerfet til moren, og så var hun ferdig.

Hun snudde seg til venstre og satte kursen for den siste butikken, ganske så tilfreds med seg selv. Idet hun åpnet døren, hørte hun at de spilte yndlingsjulesangen hennes, og en strøm av kjølig og velduftende luft fylte lungene. Og da hun overhørte en liten jente si: «Mamma, se på den damen i den rosa kåpen, hun er pen,» hadde hun plutselig ikke en bekymring i verden. Gleden fylte henne helt og holdent. Senere i dag skulle hun fly til Sør-Frankrike for å besøke moren sin, og så skulle de feire jul sammen … hva kunne vel være mer perfekt enn det?

Tjue minutter senere var bekymringene vendt tilbake, og det var som om en iskald klo strammet til rundt hjertet mens hun famlet febrilsk rundt i vesken og lommene for tredje gang.

«Det er her et sted, det må det være, jeg hadde det jo nettopp i den forrige butikken …»

Køen bak henne hadde allerede begynt å akke seg utålmodig.

«Du bør vel sjekke om du har lagt det igjen der, da,» sa den usedvanlig lite velvillige jenta bak disken.

«Men jeg vet at jeg ikke la det igjen der, jeg hadde det jo i hånden …» Det var umulig å gå gjennom sine egne bevegelser i tankene når Slade brølte MERRY CHRIIIIISTMAAAS fra høyttalerne og man kjempet med panikken.

Mannen bak henne i køen sa høyt: «Unnskyld meg, men parkeringsbilletten min går straks ut, så kan jeg få betale?»

«Ja.» Jenta bak disken skjøv Tashas varer til side og gjorde seg klar til å ta imot neste kundes kurv.

Å, gud, hvor var bankkortet hennes? Hvor hadde hun gjort av det? Med en kvalmende følelse lette hun gjennom lommene igjen. For tre dager siden hadde debetkortet hennes brukket i to da hun hadde vært dum nok til å skrape is fra frontruten på bilen med det, og det nye hun hadde bestilt, hadde ikke kommet ennå.

Og nå var bankkortet hennes blitt borte. For et mareritt.

«Hvis det er blitt stjålet, så må du sperre det,» minnet en dame i køen henne på.

Stjålet …

I hodet hennes dukket det opp bilder av kortet som falt på bakken og ubemerket ble stukket i en lomme. Tenk så mye penger vedkommende kunne få ut på det selv bare på tjue minutter. Hun nikket og sa: «Jeg vet ikke hvilket nummer jeg skal ringe for å melde det stjålet.»

«Ikke jeg heller,» sa damen, og tilføyde hjelpsomt: «Men jeg vet at det står trykt på baksiden av kortet.»

Tasha samlet sammen posene og fortet seg ut av butikken. Inne på Marks & Spencer, da hun hadde slitt med å klare å bære alt sammen, hadde hun gitt opp forsøket på å stikke kortet tilbake i den overfylte lommeboken, og nå sto det plutselig klart for henne at hun i stedet hadde sluppet det ned i en av bæreposene. Hjertet begynte å galoppere av jubel da det gikk opp for henne at det var en av de bæreposene hun hadde kvittet seg med under omorganiseringen sin.

Noe som forhåpentlig skulle bety at den fremdeles befant seg i søppelkassen.

Svett og andpusten ble Tasha stående og stirre på søppelkassen, lettet over at den ikke var tømt, men også litt motløs ved synet av alt søppelet som hadde samlet seg i den siden sist, og ikke minst isoporesken som lå veltet så det som var igjen av et vraket kebabmåltid, rant utover alt som lå under.

Livet ville også ha vært enklere hvis det hadde vært en sånn søppelkasse uten topp, men nei, dette var den rektangulære typen som var lukket på toppen og hadde åpninger på sidene à la offentlige postkasser – men som heldigvis var litt større enn en faktisk postkassesprekk.

Ja vel, da var det bare å sette i gang. Tasha satte fra seg alle posene på fortauet, tok av seg den rosa ullkåpen og brettet opp ermene på den svarte kjolen sin …

Æsj, dette var skikkelig ekkelt. På et blunk var hånden tilklint av chilisaus, og salatstrimler klebet seg til den nakne armen, samtidig som det rant smeltet is over den fra et veltet McDonald’s-beger. Sigarettstumper, pommes frites dynket i eddik, og et eller annet avskyelig slim hun ikke klarte å identifisere.

«Sulten, eller? Hvis du er så desperat, så kan jeg kjøpe en burger til deg!»

Fantastisk, det var bare det som manglet. En gjeng med tenåringsgutter på rullebrett og mopeder hadde flokket seg rundt henne.

«Jeg så en full gammel gubbe spy i den søppelkassen i stad!» ropte en av dem.

«Han pisset i den også!» Kameraten hans sluttet seg til og fikk resten av dem til å knekke sammen i latter.

Det der var ikke sant, det var bare noe de sa for å terge henne. Uten å verdige dem et blikk, satte hun seg på huk og lente seg inn mot den iskalde støpejernskassen mens hun stakk armen enda lenger inn i dens uhyggelige dyp. Guttene fortsatte å flire, og andre på gaten stanset opp og stirret mens hun rotet hjelpeløst rundt og prøvde å føle seg frem etter et enslig bankkort inni en sammenkrøllet plastpose …

«Kan du ta vekk hånden din?» kom det bryskt fra en kvinne med skarpskåret ansikt og en kaffekopp i hånden.

«Jeg bare leter etter noe.»

«Jaså, men jeg trenger altså å kaste denne her, og jeg har dårlig tid.»

«Beklager, men –»

For sent: Kvinnen hadde allerede slengt pappkoppen oppi søppelkassen så Tashas arm ble badet i lunken cappuccino.

«Og en riktig god jul til deg også,» mumlet hun for seg selv.

«Skal vedde på at det er hundedritt oppi der også.» Guttene var nå tvekroket av latter der de konkurrerte om å komme på stadig flere frastøtende muligheter. En av dem hadde begynt å kjøre i ring rundt søppelkassen på rullebrettet sitt, og lyden av hjulene som suste truende rundt beina på henne, gjorde ikke akkurat saken bedre.

«Nå holder det, dere. Stikk, nå!»

Stemmen var myndig og tilhørte noen som overhodet ikke lot seg skremme av en gjeng med hettejakkekledde tenåringer, men som uten videre tok kontroll over situasjonen. Ettersom den kom fra rett bak henne, kunne hun ikke se hvem den tilhørte, men sannelig var hun glad for at han hadde dukket opp.

Kapittel 3

«Nå,» sa mannsstemmen da tenåringene motstrebende hadde fjernet seg, «kunne du tenke deg å forklare hva det er som foregår her?»

«Jeg rakk ikke å spise frokost og prøvde bare å se om jeg kunne finne noe snacks.» Da hun trakk armen ut fra søppelkassen og snudde seg for å se på ham, oppdaget Tasha at den myndige stemmen ikke tilhørte en politimann – eller i det minste ikke en i uniform. Redningsmannen hennes var på hennes egen alder, i midten til slutten av tjueårene, og var faktisk ganske kjekk på en slags henslengt, sporty måte.

I tillegg flirte han av den rappkjeftede bemerkningen hennes.

«Du har flaks, her ser jeg noe.» Han pekte hjelpsomt på armen hennes. «Du har en pommes frites på albuen.»

Å, strålende. Tasha rakte den angjeldende armen ut foran seg og ristet vekk pommes fritesen.

Smilet hans ble enda bredere. «Vet du hvordan du ser ut?»

«Sikkert som en dyrlege i ferd med å stikke hånden opp i baken på ei ku.»

«Det var akkurat det jeg hadde tenkt å si. Vi har forresten sittet og sett på deg fra kafeen tvers over gaten og veddet om hva det var du drev med.»

«Og ledd av meg.»

Han så såret ut. «Næ-hei. Eller kanskje lite grann. Men det var stort sett de andre, ikke jeg.»

«Ja, men så bra at jeg klarte å underholde dere, da. Det er omtrent som om alle mine villeste juledrømmer skulle gå i oppfyllelse.»

«Du, jeg kom faktisk ut hit for å høre om du trengte hjelp.»

Tasha kikket opp på ham. «Hvis du tilbyr deg å rote rundt i søppelet og se om du kan finne bankkortet mitt, så hadde det vært strålende.» Nå som hun så ordentlig på ham, slo det henne at han hadde fantastiske øyne: De var i en klar, lys grønnyanse med mørkere ringer rundt iris. Han hadde også utrolig tykke og mørke øyevipper, som på en jente.

«Merk at jeg ikke faktisk tilbød meg å gi deg en håndsrekning.» Det rykket i munnvikene hans idet han trakk frem en sammenbrettet svart søppelpose fra jakkelommen og ristet den ut. «Men jeg holder gjerne opp denne her for deg så du kan tømme alt sammen oppi den. Ellers kan det hende du blir værende her og famle rundt til evig tid.»

Det var ikke så dumt. Det var en god idé, og de satte i gang med å lempe søppelet opp i den. Tasha sa: «Går du alltid rundt med en søppelpose på deg sånn i alle tilfelle?»

«Alltid.» Han fanget blikket hennes. «Nei da, jeg spurte serveringsdamen på kafeen om jeg kunne få en.»

«Og så kom du susende til unnsetning som Supermann.»

«Mer eller mindre. Takk,» la han til i et ironisk tonefall idet hun dro kebab-esken ut gjennom åpningen så han fikk en sprut av chilisaus utover håndleddet.

«Beklager.» Egentlig beklaget hun det ikke så veldig.

«Er du forresten helt sikker på at bankkortet ditt er der inne?»

«Det håper jeg da virkelig.» Tasha kjente svetten prikke i nakken. Hun rasket ut en håndfull vått søppel og presterte å søle enda mer saus utover kjolebrystet.

«Ville det ikke ha vært enklere å sperre kortet og bestille et nytt?»

«Jo, men jeg trenger det. Jeg må kjøre rett herfra til Luton lufthavn.»

Supermann hevet øyenbrynet. «Skal du fly på julaften? Juleferie?»

«Ja, jeg drar til moren min i Saint-Tropez i julen. Og så klarte jeg å ødelegge det eneste andre kortet jeg har. Alt sammen skjer når det passer som dårligst.»

«Ja, du kommer definitivt til å trenge bankkort i Saint-Tropez.» Han nikket til henne, for hun hadde brått stanset helt opp. «Ikke stopp opp, fortsett å lete.»

Men Tasha var opptatt med det fingrene nettopp hadde streifet borti. Hun flyttet dem tilbake og kjente den raslende plasten i en pose med noe med harde, rette kanter inni … Å, vær så snill og la det være kortet …

Nesten uten å tørre å puste undersøkte hun kantene. Så lukket hånden rundt det vesle rektangelet og trakk det opp gjennom skrotet i søppelkassen.

«Ja!» Med et triumferende utrop dro hun posen ut gjennom åpningen, tok ut bankkortet og … nei, hun fikk seg ikke helt til å kysse det, men det var ikke mye om å gjøre.

«Glimrende!» Supermann smilte bredt der hun pustet lettet ut og klemte kortet mot brystet som om det skulle være en olympisk medalje. Han lukket igjen posen han hadde holdt opp for henne, klemte den så flat som mulig, og fikk med litt lirking stappet den oppi søppelkassen igjen.

«Gudskjelov!» Tasha fisket frem et papirlommetørkle fra lommen og prøvde så godt hun kunne å tørke borte det verste sølet fra høyrehånden.

«Så bra!» Han nølte. «Kunne jeg spørre deg om noe?»

Oi, var det nå han skulle be om å få telefonnummeret hennes?

Hun så spørrende på ham, som om hun så avgjort ikke tenkte på nettopp det, og sa: «Så klart! Hva da?»

Han pekte bak henne. «Ser du de der inne på kafeen som har fulgt med på det hele? Kunne du vinke til dem?»

«Å!» Tasha snudde seg rundt og så at hun ganske riktig hadde et publikum. For å dekke over skuffelsen over at han ikke hadde spurt om telefonnummeret hennes, smilte hun strålende og vinket med kortet for å vise at det var funnet. Kafégjestene klappet hyggelig nok i hendene og vinket tilbake.

«Kjenner du dem?» Hun undret seg over hvor entusiastiske de var.

«Nei, jeg har aldri vært der før. De føler sikkert bare den glade stemningen.» Han trakk på skuldrene. «Eller så er de eventuelt litt fulle.»

Tasha stakk kortet på plass i lommeboken, lukket skuldervesken forsvarlig igjen, brettet ned kjoleermet og tok på seg kåpen.

«Hvis du har lyst til å gå og vaske hendene, kan jeg passe på posene dine for deg.»

Hun så på klokken, nå oppmerksom på tiden som gikk. Han så dessuten ikke ut som typen som ville stikke av med noen andres siste minutts juleinnkjøp, men hvordan kunne man egentlig vite det? Upålitelige menn hadde det ofte med å virke pålitelige.

«Det går bra, jeg har våtservietter i kofferten. Og jeg er nødt til å komme meg av gårde nå.»

Han nikket. «Du må jo ikke miste flyet ditt. Hvis du vil, kan jeg hjelpe deg å bære tingene dine bort til bilen din.»

Tasha lyste opp. «Å ja, det hadde vært –» Men før hun rakk å si noe mer, ringte telefonen hans, og han tok den.

«Hei. Ja da, det er greit, jeg kommer og henter deg. Om tjue minutter, ok?»

Det var ikke tyvlytting, hun kunne ikke unngå å høre kvinnestemmen hevet i protest i den andre enden.

«Ja vel, fem minutter. Bare vent utenfor butikken, så kommer jeg dit.»

Der forsvant det håpet.

«Det går fint. Bare dra, du.» Tasha begynte å samle sammen sin brokete ansamling med poser idet han la på. «Takk for at du kom meg til unnsetning, uansett. Du har gjort dagens gode gjerning, Supermann.»

Blikkene deres møttes, og i et brøkdels sekund fikk ansiktsuttrykket hans henne til å tro at det kanskje kunne komme til å skje noe magisk likevel. Gnistene skjøt mellom dem. Hun holdt pusten. I neste øyeblikk landet et snøfnugg på nesen hennes så hun skvatt, og fortryllelsen ble brutt.

«Det har begynt å snø.» Tasha kikket opp og så snøfnuggene falle ned fra en blekgrå himmel. «Ja ja, enda en gang takk. Jeg må virkelig dra nå.» Hun nikket mot mobiltelefonen han sto med i hånden, og sa: «Og du også.»

«Jeg må vel det. God tur til Saint-Tropez.»

«Takk for det.» Hun løftet opp de siste pakkene, fortsatt litt fortumlet etter det som hadde holdt på å skje. «Ha det, da. Og god jul, Supermann!»

Han nølte. Store, fjærlette snøfnugg la seg i det mørke håret hans. Uttrykket i de grønne øynene var uutgrunnelig. Så, akkurat idet mobilen hans begynte å ringe igjen, løftet han hånden til farvel. «Ja. Ha det. Og i like måte.»

På flyet til Nice ble Tasha sittende inneklemt mellom en overvektig middelaldrende franskmann som lot til å ha brukt munnskyll med hvitløk, og en undervektig yngre en som stinket av sigarettrøyk, sovnet på skulderen hennes og snorket som en knatrende moped.

I forhold til den typiske, vovede franske romanse, manglet dette opplegget enhver form for glamour.

Ja vel: grunner til å slutte å tenke på mannen fra kafeen.

For det første hadde hun ikke engang funnet ut hva han het. Så sprøtt det enn virket nå, hadde hun på en måte håpet at han skulle komme med den opplysningen uoppfordret så hun ikke ville trenge å spørre. Men det hadde han ikke gjort, så det var det.

Han hadde ikke spurt hva hun het, heller.

Han hadde en masete og krevende kjæreste. Eller, ikke hundre prosent sikkert, men ut fra det hun hadde overhørt på telefonen, var det veldig sannsynlig at hun var kjæresten hans.

Herregud, hvordan var det mulig å bli besatt av noen man bare hadde kjent i ti minutter? Hun visste absolutt ingenting om ham. Han kunne ha tusen irriterende uvaner hun ikke hadde rukket å oppdage i løpet av det korte møtet deres.

Tasha slapp pusten med et sukk. Hun kom aldri til å se ham igjen uansett, noe som på en måte var hovedinnvendingen. Hun visste ikke hvem han var, og han på sin side visste ingenting om henne.

Da fikk det være det samme med at han hadde virket kjempetrivelig og ikke hadde hatt ekle hårete ører. De hadde opplevd et blaff av gjensidig tiltrekning, mer var det ikke. Han hadde hatt muligheten til å spørre om telefonnummeret hennes, men hadde ikke benyttet seg av den.

Verst for ham.

Søren.