Jeanette Semb

19

Skjærgårdsliv

Skjebnens ironi

Jeanette Semb

19

Skjærgårdsliv

Skjebnens ironi

Personer i Skjærgårdsliv

Strandgata 2
Emma
Brage Halvorsen | Emmas ektemann og Annas bror
Solrunn | Emma og Brages datter
Drøbak Strandhotell
Josefine
Simen Jørgensen | Josefines ektemann, hotellets medeier og lege
Viktoria | Emmas tvillingsøster
Ada Strand | moren til Emma, Viktoria og Kristian
Olga | hotellets kokke
Vera | Viktoria og Gørans datter
Pernille | Viktoria og Pers datter
Sjøgløtt
Anna
Kristian Strand | Annas ektemann
Jenny Halvorsen | Annas lillesøster
Elise | Anna og Georgs datter
Kristine | Anna og Kristians datter
Rolf Halvorsen | Anna og Jennys far
Leiligheten over systua
Tulla Eriksen | Josefine og Martines tante
Kremmergården
Martine Solvik | Josefines søster
Jørgen Solvik | Martines ektemann
Herman | Martine og Jørgens sønn
Lyngør
Doris | Adas søster
Isabelle | Doris’ datter
Andre
Knut Jeger | tidligere lensmann i byen
Dagny Jeger | hans kone
Oda Jeger | deres datter
Per | Viktorias ektemann
Mattias | Tullas venn
Marie | Jennys venninne
Niels | Maries bror
Liv Marit | Pers redningskvinne
Johan | Jennys venn

Slik sluttet forrige bok

– Hva gjør du? spurte Anna og var blitt redd for alvor nå. – Vi trenger vel ikke å ta den samtalen her? La oss heller gå inn i huset. Det er kaldt og surt ute, og jeg må se hvordan det går med Jenny.

– Du trenger ikke å være redd, det er ingenting som blåser over ende, sa lensmannen og lo. Han følte seg nok ovenpå nå; at han hadde overtaket. Anna grøsset og forsøkte nok en gang å slite seg løs.

– Du vet at jeg skriker dersom du gjør meg noe? Kristian kommer med det samme, truet Anna.

– Det tviler jeg på. Kristian er ikke hjemme i kveld, sa lensmannen tørt. – Heller ikke din far. Tror du ikke jeg følger med, Anna? Hvordan kan du, etter det vi har hatt sammen, være så naiv?

Han dyttet henne hardt mot veggen. Anna ynket seg av smerte og lurte et øyeblikk på om han hadde brukket et ribbein på henne. Han var like hardhendt som hun husket ham, og like rask også. Hun kjente hånden hans famle under skjørtene, og hun grøsset da en hard og iskald hånd grep tak i låret hennes.

Gode gud, ba Anna. La meg slippe unna, vær så snill! Jeg orker ikke dette, ikke en gang til. Aldri igjen!

Martine lurte på om hun burde åpne vinduet og skrike til karene der ute at de skulle stoppe før en av dem ble skadet. Etter hoiing å dømme gikk det ganske hardt for seg, og ingen av mennene som sto rundt, så ut til å ville gripe inn. Hun visste at brosteinene kunne være fatale å ramle på dersom man traff dem med hodet først. Og hun ville nødig at verken Brage eller Jørgen skulle komme til skade.

Martine grep om vindushaspene og hadde akkurat fått vinduet opp da hun hørte skuddet. Det gjallet mellom husveggene på torget. Nå var det ikke lenger hoiing som kom fra mennene som sto rundt, men sjokkerte utrop. Martine så ut på forsamlingen. Det gikk kaldt nedover ryggen på henne. Slåssingen hadde stanset, og hun forsto at den ene av mennene var skadet. Eller … kunne han være død? Hun løftet blikket og så skrekkslagen på mannen som rygget bakover med pistolen i hånden. Med et blikk fylt av sjokk og vantro så han på det han hadde gjort, før han snublet av gårde og la på sprang.

Martine visste at livet hennes aldri ville bli det samme igjen.

1

Drøbak, august 1912

Martine stirret skrekkslagen gjennom ruten og ut på torget der den ene mannen hadde tatt beina fatt og lagt på sprang. Mannen som han hadde vært i basketak med, ble derimot liggende igjen på brosteinene. Det var Jørgen som lå der, urørlig. Hun var kald av frykt, og med bankende hjerte skyndte hun seg ut av stua. Hun skalv så fælt at hun bommet på det siste trappetrinnet og ville gått rett i gulvet, hadde det ikke vært for at hun greide å gripe fatt i rekkverket i siste liten.

Ute på torget hadde folk samlet seg, og de snakket høyt i munnen på hverandre. Ingen enset henne med det samme, men gradvis stilnet forsamlingen.

– Der er hans kone, hørte hun noen hviske, og folk flyttet seg slik at hun kunne komme seg bort til ektemannen.

Martine tok noen usikre skritt frem og ble stående og stirre ned på Jørgen, som lå livløs på bakken. Hun så blodet på skjorten hans, det var mye blod, over hele brystet hans. Hun lukket øynene og trakk pusten dypt. Det var slik hun hadde fryktet da hun hørte skuddet. Hun var enkefru Solvik nå.

– Jørgen! hulket hun og sank ned ved siden av ham. – Hvem kan ha gjort noe slikt? Jeg kan ikke tro det!

Noen grep fatt i henne og forsøkte å dra henne vekk, men hun vred seg løs. Hun kunne ikke forlate ham, hun måtte være hos mannen sin nå. Tårene rant nedover kinnene hennes, og noen dråper landet på Jørgens ansikt. Hun strøk ham varsomt over ansiktet. De hadde ofte vært uenige og hadde kranglet en del, men hun hadde tross alt vært glad i ham. Han var jo ektemannen hennes, og far til Herman.

– Kom nå, fru Solvik, så skal jeg hjelpe Dem inn. Stemmen tilhørte en av sorenskriverens sønner. Han grep fatt i armen hennes og hun lot seg overtale til å bli med ham.

– Det er ingenting De kan gjøre her ute, frue. Deres mann vil bli tatt hånd om.

Det gikk en grøsning gjennom Martine, og hun strevde med å forstå det som hadde skjedd. Tankene var et eneste kaos. – Hva var det egentlig som hendte? Hvem gjorde dette? fikk hun stotret frem.

– Det var Brage Halvorsen, frue. Han gjøv løs på Jørgen da han kom ut fra det skjenkestedet i Storgata. De sloss, og så trakk Halvorsen frem pistolen og skjøt din ektemann i brystet.

Emma stirret på Brage som kom brasende inn døren til Strandgata 2. Hun så det skrekkslagne blikket og det forslåtte ansiktet og forsto med det samme at noe forferdelig hadde skjedd.

– Brage, hva er det som har hendt?

– Jeg har ikke så mye tid, Emma. Det kommer snart noen og henter meg.

Han sto der og sjanglet, og hun gikk bort og støttet ham så han ikke skulle falle over ende. – Henter deg, hvorfor det? Hva er det du snakker om? spurte hun forferdet.

– Jørgen Solvik er død.

– Er han død? Hva har skjedd? Emma kjente seg brått iskald og prøvde å møte blikket hans. Han var så annerledes. Hadde han drukket alkohol? undret hun.

– Det er min skyld, Emma. Jeg gikk bort for å snakke med ham om båten han ikke ville gi meg. Det er jo min båt. Den slasken. Jeg fant ham på torget, like hoven som han pleier å være, og det … svartnet helt for meg.

Brage tok seg til kjeven og åpnet munnen. Emma kunne se at det var smertefullt, men alt hun kunne tenke på, var at Jørgen var død. Og at Brage skulle ha forårsaket det? Hun fikk det ikke til å stemme.

– Og så, hva skjedde så? spurte hun utålmodig.

– Jeg husker ikke helt, men vi sloss, og plutselig hadde jeg en pistol i hånden …

– En pistol? Hvor i all verden kom den fra?

Brage hikket og ristet forvirret på hodet. – Noen stakk den i hånden min. Jeg fikk ikke med meg hvem det var, en eller annen kar. Alt skjedde så fort, og jeg hadde drukket et par drammer inne på skjenkestedet mens jeg var der for å se etter Jørgen, og de må ha gått rett til hodet på meg.

Emma ristet på hodet. Hun forsto ingenting. Han pleide da aldri å drikke, og det var tydelig at han tålte svært lite. – Hvordan kunne du, Brage?

– Jeg var helt ute av meg, Emma. Pistolen gikk av uten at jeg egentlig ville det. Brage så ulykkelig ut. – Jeg skjønte ikke helt hva som skjedde, før Jørgen segnet om på bakken.

– Å, Brage! Emma prøvde å ta inn over seg det som hadde skjedd. Det var som om hele hennes verden falt i grus. Det nye livet sammen med Brage og Solrunn som hun verdsatte så høyt. Så lykkelig den vesle familien hennes gjorde henne. Nå var det kanskje slutt.

Brage slo armene om henne og klemte henne hardt inntil seg. Hun kjente seg helt nummen, og da hun kort tid etter hørte tramping på trammen etterfulgt av hard banking mot døren, ble hun stående stiv som en pinne, fullstendig i sjokk.

–Ta godt vare på datteren vår, hvisket Brage idet døren åpnet seg.

Det var lensmann Holum som sto utenfor. Hun hadde aldri sett ham så dyster før.

– God dag, fru Halvorsen, sa han og nikket. Og så la han et alvorlig blikk på Brage. – Brage Halvorsen, De må bli med oss.

– Ja, jeg kommer, svarte Brage slukøret. Han så på Emma med ulykkelige øyne. Sorg og fortvilelse sto skrevet over hele ansiktet hans. – Jeg er så lei for det, hvisket han.

– Det vet jeg, Brage, sa Emma tonløst.

Brage gikk bort til lensmannen, men snudde seg mot Emma da han sto på dørterskelen.

– Du må få noen til å ta over arbeidet for meg, Emma. Du må få noen til å ro båten.

– Ikke tenk på det, Brage, sukket Emma. – Jeg skal nok greie å ordne det.

Det så ut som han skulle til å si noe mer, men holdt inne. Deretter ble han ført ut.

Like etter hørte Emma lyden av hestehover som klapret mot bakken. Brage var på vei til lensmannsgården, der han skulle settes bak lås og slå. Det hele kjente så uvirkelig. Hennes Brage, den snilleste og mest vennligsinnede mannen hun kunne tenke seg, hvordan hadde han kunnet gjøre noe slikt mot et annet menneske? Og hvem var det som hadde stukket en pistol i hånden hans? Bare det at noen gikk rundt med en pistol på seg, var merkelig. Spørsmålene sto i kø, men ingen av dem kom hun til å få svar på med det første. Emma sank sammen på gulvet og hulket høyt.

2

Anna kjempet for livet mens hun kjente lensmannens hender under kjolen.

– Slipp meg, vær så snill! Du kommer ikke unna med dette! klynket Anna.

Lensmannen gliste bare stygt som svar, og Anna kjente hvordan kvalmen steg i halsen. Uten at hun klarte å forhindre det, brekte hun seg og kastet opp på lensmannens bukser.

– I helvete! sa lensmannen og slapp henne øyeblikkelig. Han stirret nedover seg med en meget misfornøyd mine.

Alt Anna hadde i tankene, var at hun måtte komme seg ut av skuret, bort fra ham. Hun skulle til å presse seg forbi ham og ut i friheten, da han grep fatt i henne igjen.

– Å nei, du! Så lett kommer du nok ikke unna! Han holdt den ene armen hennes i et jerngrep og klemte til hun ynket seg av smerte. Hun åpnet munnen for å skrike det høyeste hun maktet, men da var han der med det samme og la den andre hånden over munnen hennes. Hun fikk nesten ikke puste.

Da han grep det ene brystet hennes, lukket hun øynene og bare lot det skje. Han var for sterk for henne. Hun hørte på vinden og lydene utenfor at uværet var over dem, men det spilte ingen rolle nå. Hun ville nok ikke slippe levende fra det denne gangen uansett. Og selv om det skulle være pust i henne etter dette, ville det lensmannen nå var i ferd med å gjøre, ødelegge henne. Han ville slukke livsgnisten som hun smått om senn hadde fått tilbake etter at hun var blitt kvitt ham. Etter at hun trodde at hun var blitt kvitt ham. Hun hadde gitt opp nå. Jo mer hun kjempet, desto lengre tid ville det ta før han fikk gjort seg ferdig.

Lensmannen fiklet med knappene i buksen, og snart sto han med den nede på anklene. Anna lukket fort øynene igjen og prøvde å flykte fra det hele i tankene, men ynket seg da hånden hans nok en gang klemte hardt om det ene brystet hennes.

Da med ett lød et voldsomt brak, og det ristet i hele skuret.

– Hva pokker? utbrøt lensmannen og slapp taket i henne.

Anna stirret på veggene, som knaket faretruende i den sterke vinden. Likevel var hun totalt uforberedt på det neste vindkastet, som fikk hele skuret til å knele. Anna så opp og oppdaget at en av de store plankene oppe ved taket formelig vibrerte. Ville hele skuret rase sammen? rakk hun så vidt å tenke før det smalt.

Anna kastet seg til siden i siste liten. Da hun kom til seg selv igjen, så hun lensmannen ligge på gulvet. Over seg hadde han den store planken.

Sakte nærmet Anna seg den urørlige skikkelsen. Hun tok et skritt frem, samtidig som hun sa til seg selv at hun ikke skyldte ham noen verdens ting, og at hun i stedet burde se sitt snitt til å løpe. Men hun var ikke redd lenger. Lensmannen lå med hodet i en underlig stilling. Det så virkelig stygt ut. Anna kjente hvordan hjertet dunket i brystet; hvordan hele kroppen skalv. Hun bøyde seg ned, grep planken og forsøkte alt hun kunne å skyve den bort, men det var umulig. Den var altfor tung for henne.

Anna reiste seg opp. Hun innså at hun ikke ville greie dette alene. Hun kravlet ut av skuret og løp bortover mot kapteinens hus. Hun brydde seg ikke med å banke på, rev bare opp døren og ropte inn. Ikke lenge etter sto konstabelen i gangen.

– Hva har skjedd? spurte han overrasket.

– Hørte De ikke braket? Lensmannen ligger i skuret der ute med en stor planke over seg. Jeg vet ikke om han lever.

– Hva gjorde han i skuret? spurte konstabelen og hevet det ene brynet.

– Det er ikke tid til å forklare det nå, det er best De skynder Dem ut med det samme, sa Anna.

Konstabelen så litt usikker ut og skottet bak seg. – Trenger vi flere mann?

– Ja, det trengs muligens flere, sa Anna.

Like etter sto konstabelen og Niels i skuret og halte og dro i den svære planken som hadde truffet lensmannen. Da konstabelen omsider kom til og fikk bøyd seg ned og kjent etter om han hadde puls, fikk hun mistanken sin bekreftet.

– Her er det ikke håp, sukket konstabelen. – Lensmannen er død.