Annikki Øvergård

15

Rosemalt

Nytt liv

Annikki Øvergård

15

Rosemalt

Nytt liv

Personregister:

Rebekka Lie, foreldreløs, drømmer om å bli malerinne

Ulf Gaupli, Rebekkas kjæreste, på rømmen etter å ha blitt dømt for drap på Tord Gaupli

Haavard Lie, bonde på gården Lie i Lilleelvedalen

Nicoline Lie, husfrue på Lie, opprinnelig fra Kristiania

Bertha, den eldste innejenta på Lie

Sigrid, innejente på Lie

Margot, budeie på Lie

Andreas, Peder og Jon, drenger på Lie

Jensine, tidligere innejente på Lie

Andrine, Jensine og Andreas’ datter

Ole Krokli, bror til Andreas, gjetergutt

Emmanuel, reiser fra bygd til bygd som rosemaler

Cecilie Molstad, Nicolines barndomsvenninne

Kari på Bua, driver stedets landhandel

Kristine, datter til Kari

Inga og Steinar, Kristines barn

Sunniva, bygdas jordmor

Live, halvsøsteren til Borghild

Bernhard, lasskjører, gift med Live

Slik sluttet forrige bok:

Rebekka skiftet på seg fjøsklærne og gikk for å finne den andre langkosten. De pleide alltid å måke unna og koste før de melket, og ta en ekstra runde med vann og kost på gulvet etter melkingen.

Igjen kom trettheten over henne.

Hvordan skulle hun klare å komme seg igjennom dette kveldsstellet? Hente vann, sitte ned på den lave krakken, krokbøyd innunder kuene, og bære melken over til kjøkkenet.

Alt slikt som hun hadde lært seg, og som hadde gått som en lek så lenge, etter at hun hadde fått alt inn i fingrene og kroppen, en kropp som bare var blitt sterkere. Ryggen tålte løftene, de tunge børene, alt slitet. Hun hadde trodd det ville fortsette slik. Trodd at hun hadde krefter til å tåle alt.

Hvorfor var det ikke slik lenger? Det kunne ikke bare være på grunn av rykkene til den sta kua fra Gaupli. Det måtte være noe mer.

Var det spenningen, engstelsen i forhold til hva som kunne skje hos lensmannen, hva som ville skje med Ulf? Bekymringen over at de kanskje ikke ville klare å finne ham om han ble fri, at ingen ante hvor han var? Angsten for at han kanskje var dratt, eller var på vei, til Amerika?

Hun stanset opp, støttet seg på det lange kosteskaftet og ventet til Margot var kommet helt bort til henne.

– Jeg føler meg ikke helt bra, sa hun.

I det samme brast stemmen. Det kom brått, var ikke noe hun hadde planlagt. Kanskje var det bare slik at kreftene truet med å ta slutt. Og da var det bare gråten igjen.

Margot ble alvorlig, uvanlig alvorlig selv til henne å være. Hun satte fra seg kosten og kom helt bort til henne.

– Å er det vondt hen?

Rebekka snufset, visste ikke helt hva hun skulle si. Det var en smerte som vanskelig lot seg beskrive. Som kom og gikk, og var litt overalt og ingen steder. Kanskje satt den i hodet, i følelsene.

– Jeg vet ikke hvordan jeg skal forklare det, sukket hun og snufset igjen.

– Er det lenge siden du har blødd?

Rebekka lot ordene synke inn. Møtte blikket til Margot, som sto der like alvorlig og ventet.

Så skjønte hun det.

Forsto hvordan alt hang sammen.

Og kunne ikke fatte og begripe hvorfor hun ikke hadde skjønt det før.

1

April 1882

Når var det jeg hadde den siste blødningen? Rebekka forsøkte å tenke etter, men visste det innerst inne. Det var lenge siden, flere måneder. Før jul måtte det ha vært. Før hun og Ulf var sammen på ordentlig for første gang, i den gisne høyløa ovenfor gården.

Margot sto fortsatt foran henne, alvorlig og ventet på at hun skulle svare.

Tårene hadde sluttet å renne, og underlig nok følte hun seg ikke like trett lenger. Nå skjønte hun hvordan det hele hang sammen. Det var kroppen hennes som sa ifra, som ville ta vare på det lille frøet som var sådd i henne, og som var begynt å spire. Det som var unnfanget i brennende lidenskap og varme i en trekkfull og iskald løe.

En uventet glede rant gjennom henne som et sildrende lys.

– Jeg er med barn, Margot.

Margot skiftet tak på langkosten som hun fortsatt sto og støttet seg til.

– Det var det je tenkte, ja.

– Hva mener du nå, Margot? Har du skjønt det lenge?

– Ei stund.

– Men hvorfor har du ikke sagt noe? Så du har gått rundt og …

– Trudde du visste sjøl. Venta på at du skulle si noe.

– Men jeg visste ikke, Margot, jeg skjønte det ikke før nå. Det har vært så mye …

Rebekka tenkte på alt som hadde skjedd siden jul. Brannen. Margot som var blitt så skadet, og som måtte ha tilsyn og hjelp døgnet rundt. Hun selv som var blitt slått ned av Andreas oppe på Gaupli, og hadde ligget til sengs i dagevis. Kristines fødsel, ansvaret hun hadde hatt for de små i ukene etterpå. Så var det Andrine, Jensine og Andreas’ nyfødte barn, som hun passet på sammen med Margot, døgnet rundt. Det hadde vært mye, i tillegg til arbeidet i fjøset og stundene hun hadde gått Bertha til hånde. For ikke å snakke om engstelsen for Ulf, uvissheten, lengselen, det evige savnet.

Nei, det månedlige var det siste hun hadde tenkt på, hun skjønte det nå.

Ei ku rautet langt og klagende og fikk straks følge av flere. De ventet på å bli melket og kunne ikke skjønne hvorfor Margot og Rebekka bare sto der.

– Det må ha vært rett før jul, sa Rebekka, like mye til seg selv som til Margot. – Eller ikke så lenge etter. Da Ulf besøkte meg i fjøset.

– Det vil bli synlig snart, sa Margot.

Rebekka la en hånd på maven. Ennå var den ganske flat, men nå som hun hadde skjønt det, visste hun at noe var forandret. Den var allerede begynt å vokse, og det kunne nok alt sees av et trent øye, selv om hun faktisk hadde lagt på seg andre steder på kroppen også, noe Bertha hadde kommentert.

Snart ville det ikke være mulig å skjule for noen, ikke engang med vide klær. Hun begynte å telle på fingrene.

– September! I september tror jeg det blir.

– Vi får ta stellet, så får vi prate etterpå, sa Margot.

Tankene fløy som skimrende skygger i hodet mens hun melket, de klarte ikke helt å få feste. Hun gjorde det vante arbeidet, slik hun hadde lært og fått inn i fingrene. Hun trengte ikke tenke på hva hun skulle gjøre, det gikk av seg selv.

Desto mer kvernet tankene rundt det andre, det hun ikke klarte å fatte, spiren hun bar på. Ulf, som skulle bli far.

Sammen med den yrende gleden kjente hun en glødende redsel. Hva ville komme til å skje?

Tankene streifet Jensine, som var blitt jaget fra gården da hun ble med barn. Men det var ikke bare på grunn av barnet at Haavard hadde vist henne bort. Haavard kom ikke til å sette henne på dør, hun var viss på det. Men hva med Nicoline?

Men nå som Andreas hadde lovet å trekke tilbake det falske vitnemålet, var det i det minste et håp om at Ulf ville bli frikjent. Da kunne de leve sammen, de tre, Ulf og hun og den lille.

Hun visste at dette var et barn hun skulle bære frem med kjærlighet. Ikke som året før, da hun hadde vært livredd for at det hun og Jens hadde gjort skulle bære frukt. Tanken streifet barnet, eller det som kunne ha blitt til et barn, om det ikke hadde blødd ut av henne. Hun hadde ikke skjenket det mange tanker de siste månedene.

Nå skulle hun bli mor til Ulfs barn. Og Ulf, han skulle bli fri.

Det var de to tankene hun skulle holde fast ved i tiden som kom.

Men det ville ikke bli noe enkelt liv. Det vanskeligste var Kristine. Hvordan skulle hun klare å fortelle at Ulf var barnets far? At hun hadde løyet for henne, i hvert fall fortiet sannheten, hele tiden, mens Kristine hadde betrodd henne sin store kjærlighet, stolt på henne?

Nei, Kristine måtte ikke få vite, ikke ennå, ikke på lenge. Ikke før hun var sterk nok, så hun kunne tåle å høre sannheten.

Frykten for fossen var der på ny, sterkere enn noen gang. Det bruste og brølte om ørene, og hun snappet etter luft. Kua hun melket rørte urolig på seg. Hun reiste seg så fort at bøtta nesten veltet. Hun måtte ut, få luft, få puste.

Og hva med malerdrømmen? Bergslien malerskole for kvinner, den deilige drømmen om Paris? Kanskje hadde Emmanuel tatt med seg maleriet til ingen nytte? Gikk det an å male når man fikk barn? Hun trodde ikke det. De malerinnene Cecilie kjente til, var så vidt hun hadde forstått enslige kvinner.

Verken Kitty Kielland eller Harriet Backer, som begge hadde fått malerier antatt på Vårsalongen i Paris, var bundet av barn. Ikke av mann heller, etter hva Cecilie hadde fortalt.

Gleden hun hadde følt ble blandet med en bitter smak.

Nei, hun kunne ikke slutte å male, kunne ikke slutte å håpe. Hun måtte ha noe å drømme om, særlig nå som Ulf var på flukt, og hun ikke visste når og om hun ville få se ham igjen. Selv om det ble slik at dommen ble endret, straffen frafalt og han ble erklært fri.

Sakte gikk hun tilbake til kua hun hadde melket. Margot sendte henne et blikk, før hun fortsatte å melke taktfast. Det var alltid noe beroligende i lyden av Margots melking, den rolige, trygge rytmen.

Andreas kom inn like før de var ferdige med kveldsstellet.

Det var blitt en vane, at han kom og så til Andrine både morgen og kveld, og også midt på dagen om det bød seg en anledning, mens de andre drengene og husmennene tok seg en middagshvil.

Han pleide å sitte på krakken ved grua med barnet på fanget. Ga henne av melkeblandingen, om det passet slik, han hadde også blitt flink til å skifte på henne og reive henne inn.

Han burde lært seg å vaske klutene også, tenkte Rebekka. Men der gikk nok grensen, selv for ham. Det var hun, sammen med Sigrid, som fikk den utrivelige oppgaven, der de kokte tøyet i den store pannen i bryggerhuset, før det ble skylt i den iskalde bekken. Riktignok sammen med de Steinar og Inga brukte.

Det var ellers ingen tvil i Andreas’ sjel om at det var han som var far til Andrine.

Rebekka hadde tenkt at det burde vært mulig å finne ut hvem som egentlig var faren, om det var Haavard, husbonden, eller Andreas, drengen.

Jensine hadde først gått til Haavard, og hadde sikkert håpet på at det skulle bli en gutt som skulle få odel på Lie. Med henne selv som husfrue så snart hun hadde ryddet Nicoline av veien.

Slik hadde det ikke blitt, verken på den ene eller den andre måten.

Andrine var kommet til, og hun var langt mer livskraftig enn man skulle trodd ut fra de kummerlige kårene hun var født under. Kanskje var det takket være Andreas at hun tross alt hadde blitt så sterk. Andreas hadde nok puslet om Jensine så godt han kunne mens hun gikk svanger, og ikke minst tatt seg av den vesle etter fødselen. Han hadde nok passet på at hun ble lagt til brystet til Jensine, som hadde virket ganske så likegyldig allerede samme dag som barnet var født.

Men hvem var egentlig far til barnet?

Margot hadde fortalt at det var et slags system i fargene på dyrene, kuene og de mørke sauene og geitene, de som ikke var helt hvite. Den hvite fargen var den sterkeste, den som dominerte avkommet, men gitte kombinasjoner av herkomst kunne gi lam og kje i andre farger.

Var det slik med mennesker også?

Jo, man kunne som regel se en likhet mellom mor og datter, mellom far og sønn, og kanskje også mellom far og datter. Hun tenkte på Sigrid, hun hadde noe av faren i seg, det kunne man se når man visste at de to var far og datter. Men kunne det ikke like gjerne være en likhet også med andre menn i bygda?

Andreas og Haavard var dessuten ikke så forskjellige. Andreas var riktignok litt lavere, og Haavard litt mer kraftig, bredere over skuldrene og bringen, men Andreas ville sikkert vokse litt til.

Hvis en av dem hadde hatt en annen hudfarge, ville det vært enklere, tenkte Rebekka. I skolebøkene hadde hun sett bilder av slike som bodde i Afrika og andre steder, som var mørke i huden. Om faren hadde vært svart, kunne vi nok sett det på Andrine, tenkte hun.

Hun måtte riste på hodet av sine egne tanker der hun sto og holdt øye med Andreas og Andrine. Hva var det hun kunne få seg til å tenke?

Hvem som er far til barnet mitt, er det i hvert fall ingen tvil om, tenkte hun videre. Igjen ga det henne en kriblende, varm følelse å tenke på hennes og Ulfs barn. Som ville bli født på høsten en gang, med Ulfs trekk, kanskje hans mørke hår, og noe av henne. Men mest av ham, det var slik hun tenkte. Barnet hun bar på var et stykke av ham, en kjærlighetsgave, den beste han kunne ha gitt henne. Noe som var større enn både henne og ham.

Men Ulf må få vite at han kanskje vil bli satt fri.

Og han må få vite at han snart skal bli far.