Janis Heaphy Durham

Hånden på speilet

En personlig og sann historie om tap og kjærlighet, og livet bortenfor døden

Oversatt av Kari Kahrs

Janis Heaphy Durham

Hånden på speilet

En personlig og sann historie om tap og kjærlighet, og livet bortenfor døden

Oversatt av Kari Kahrs

Til Max

Innledning

Dette er en historie om en uvanlig personlig reise. Den er ikke det man ville forvente av en person med min tradisjonelle oppvekst og yrkeserfaring fra dagspressens barske verden. Reisen begynner med min elskede ektemann Max Beslers altfor tidlige død i 2004, og fortsetter med en rekke bemerkelsesverdige hendelser som i begynnelsen skremte meg, men som senere gjorde meg nysgjerrig. Historien utfolder seg i løpet av åtte år, og den handler om min åndelige vekst og hvordan sinnet mitt gradvis åpnet seg for virkeligheter jeg tidligere ville ha betraktet som umulige å forestille seg. Det er en historie om kjærlighet, om hvordan kjærligheten forener oss alle i et langt mer fascinerende univers enn jeg noensinne kunne ha forestilt meg. I siste instans håper jeg at historien min vil fungere som en kilde til styrke for alle som berøres av døden, noe som naturligvis gjelder oss alle.

Spørsmålet om hva som skjer etter at vi dør, har alltid vært et vanskelig spørsmål. Temaet skaper usikkerhet. Her er vi, vi lever et aktivt og rikt liv. Hvorfor skulle vi overhodet tenke på døden? Så rammer den. Vi mister noen vi er glad i, og vi blir stilt overfor betraktninger om døden og etterlivet. Vitenskapsfolk, teologer, forfattere, musikere, diktere og kunstnere – alle har tatt for seg dette emnet direkte eller indirekte. Det ligger i selve kjernen av den organiserte religionens trossystem, et system jeg selv som presbyterianer vokste opp i. Vi tror at når vi dør, kommer vi til himmelen. Men hva er egentlig himmelen?

Hvis vi hadde visst – ikke bare på bakgrunn av vår religiøse tro, men ut fra den moderne vitenskapen – at bevisstheten vår lever videre etter døden, ville det ha påvirket den måten vi opptrer på, på en dyptgripende måte. Jeg mener det er udiskutabelt at spørsmålet om det finnes et etterliv eller ikke, er livets aller viktigste spørsmål. Hva kan vel være viktigere enn det? Hånden på speilet indikerer at vi etter døden går videre i en annen form. For å si det enkelt: Livet slutter ikke når den fysiske kroppen dør. Det er mitt håp å bidra til at leserne av denne boken blir åpne for denne muligheten.

Den sterkeste motivasjonen for å skrive Hånden på speilet var den muligheten det ga til å oppfordre folk til å snakke åpent om sine erfaringer med kommunikasjon med nære og kjære personer som har gått bort. Jeg håper også at boken vil gi leserne ikke bare et emosjonelt rammeverk, men også et intellektuelt grunnlag når det gjelder berettigelsen av slike samtaler. Disse diskusjonene bør kunne skje åpent og uten reservasjoner. Som samfunn ville vi dra fordel av å fjerne det stigmaet som er forbundet med å dele personlige historier om etterlivet, inkludert slike historier som omfatter det overnaturlige, slik tilfellet er med min historie.

Frykten for å komme i forlegenhet var en betydelig del av den motviljen jeg følte i mange år mot å skrive denne boken. Jeg visste at det jeg avdekket, ville virke provoserende, og jeg var besatt av tanken på hva familien min og vennene mine ville mene. Jeg visste selvfølgelig at de var glad i meg, men jeg var redd for at det ikke ville hindre dem i å tro at den dype sorgen hadde påvirket dømmekraften min. Jeg var også bekymret når det gjaldt den mer omfattende kretsen av venner og forbindelser, spesielt personer jeg samarbeidet med. Jeg var overbevist om at det usedvanlige i de hendelsene jeg opplevde, ville være umulig å akseptere for mange av disse faktabaserte personlighetene. Og hvem kunne vel bebreide dem? Historien er utrolig, helt utenfor det normale. Og selv om det finnes fotografier som dokumenterer hendelsene, vil mange allikevel tro kun det de selv velger å tro på, ikke det som kan være utrolig, men allikevel sant.

Jeg vet at jeg ikke er alene om frykten for å bli bedømt. Som en del av undersøkelsene mine fortalte jeg historien min og viste de tilhørende fotografiene til en rekke personer, og mange av dem fortalte meg om sine egne opplevelser med utenomjordiske fenomener. Faktisk var de ivrige etter å fortelle meg sine egne historier. Enkelte sa til og med at de aldri hadde delt dem med andre mennesker før, i visse tilfeller ikke engang med partneren sin, av frykt for hvordan de kanskje ville bli betraktet. Å bli kjent med den motviljen disse personene følte mot å stå frem, ga næring til mitt eget mot til å fortelle min historie.

De fleste historier handler om mennesker, og denne er intet unntak. Du får møte familien min, vennene mine, professorer, forskere, psykologer, fysikere, åndelige utøvere og medier, og en mengde andre personer som har vært en del av reisen og av stor betydning i undersøkelsene mine. Kanskje vil du bli overrasket over likhetene i måten de tenker på, selv om de ikke alltid kommer til uttrykk i samme språk. Du får møte flere betydningsfulle vitenskapelige ledere på dette området, og du vil bli kjent med den frustrasjonen de opplever i sine forsøk på å fremme de undersøkelsene de har foretatt. Jeg håper du blir kjent med dem på samme måte som jeg selv har lært dem å kjenne – som fascinerende personligheter.

Enkelte tekniske problemstillinger strekker seg godt utenfor min egen ekspertise, men jeg har forsøkt å beskrive vitenskapelige prinsipper og fremskritt på en måte som gjennomsnittsleseren vil forstå. Målet mitt når det gjelder dette, har vært å bidra til at vitenskapspersoner og det arbeidet de utfører, skal få den utbredte oppmerksomheten de fortjener.

Varig forandring skjer ikke ovenfra og ned, den skjer nedenfra og opp. Man kommer på innsiden av en idé, og utrolige ting kan skje. Abraham Lincoln sa det så riktig: «Når den offentlige opinionen er med, kan ingenting slå feil. Uten den kan ingenting lykkes.» Hvis leserne av denne boken kan føle at det er trygt å fortelle sine historier om bevissthetens overlevelse og et etterliv, vil fremdriften bygge seg opp. Det vil bidra til å drive temaet lenger inn i hovedstrømningene i samfunnet, og kanskje lede til en mer omfattende, presis og seriøs mediedekning. Med fremdrift kan vitenskapen utforske dette området med tilstrekkelig finansiering og i mer åpne miljøer. Ethvert bidrag denne boken kan gi til denne fremdriften, vil for meg personlig være umåtelig tilfredsstillende.

En voksende aksept av bevissthetens overlevelse og dermed også av livet etter døden har muligheten i seg til å skape forandring i oss alle. Da vil vi leve livet med større vektlegging av kjærlighet og mindre vektlegging av frykten for tap. Og kanskje, bare kanskje, vil vi begynne å forstå hva som er vår egentlige hensikt.

Janis Heaphy Durham

Det er mye enklere å gjenkjenne feil enn å finne sannheten.

Feilene ligger på overflaten og kan overvinnes, men sannheten ligger i dypet, og evnen til å søke etter den er ikke alle gitt.

Johann Wolfgang von Goethe

(1749–1832)

1

Hånden på speilet

Søndag 8. mai 2005 ble min virkelighet forandret. Det var den dagen jeg oppdaget et stort håndavtrykk på speilet på badet hjemme hos meg selv i Sacramento i California. Det var ikke noe vanlig håndavtrykk. Det så ut til å være lagd av en myk, hvit, pudderlignende substans, der alle delene av benbygningen fremsto tydelig, som om det var et røntgenbilde. Da jeg så nærmere etter, kunne jeg se at det var en mannshånd, dette på grunn av den maskuline formen på fingrene og den brede håndflaten. Håndavtrykket sto for seg selv, bildet var som klebet på speilet, og det var fullkomment utformet. Det hadde dukket opp ingenstedsfra, bokstavelig talt ingenstedsfra.

Den dagen hånden dukket opp, var den første årsdagen etter at mannen min, Max Besler, døde. Max døde i dagligstuen hjemme hos oss, omgitt av familie og venner. Vi hadde vært gift i fire år da han, femtiseks år gammel, fikk diagnosen kreft i spiserøret. Seks måneder senere var han borte, og både min fjorten år gamle sønn, Tanner, og jeg var fullstendig knust. Vi var svært glad i Max begge to, og vi tre hadde trivdes og vokst oss sammen til en familie. På denne morsdagen, denne søndagen ett år senere, var jeg fortsatt i ferd med å arbeide meg gjennom sorgen, og jeg bekymret meg for Tanner og hvordan han håndterte sin sorg. Han var så ung og mottagelig for inntrykk, og i likhet med de fleste unge menn på den alderen var han ikke flink til å ordlegge seg. Denne ettårsdagen følte jeg meg både ettertenksom og årvåken, aktpågivende i rollen som mor og beskytter.

Tanner og jeg satt sammen ved et lite bord i bakhagen vår i ettermiddagssolen. Tanner fordelte tiden sin på hjemmet vårt i Sacramento og farens hjem i El Dorado Hills, som lå omtrent tretti minutter unna. Skilsmisse er aldri enkelt, men både pappaen hans, Bob Heaphy, og jeg var opptatt av å sette Tanners interesser i første rekke. Vi hadde arbeidet hardt for å sikre ham et fast og pålitelig opplegg for når han skulle være hvor, samt en forsikring i både ord og gjerning om at selv om han bodde i to hjem, var han fullt ut elsket og støttet begge steder. Max hadde utgjort et tilskudd til denne kjærligheten, og nettopp på denne betydningsfulle dagen var det til stor trøst for meg å ha Tanner, med sitt kortklipte lyse hår og sin atletiske skikkelse, hos meg. Jeg gledet meg over å betrakte ham, der han konsentrerte seg om leksene sine, og jeg smilte moderlig mens jeg merket meg vanen han hadde med å bevege munnen mens han leste i stillhet. Jeg hadde mitt eget selvpålagte hjemmearbeid å komme à jour med – haugen med lesestoff som hopet seg opp, og som jeg måtte ta meg av hver helg i forbindelse med jobben min. Etter en stund fant vi ut at vi var sultne, og jeg reiste meg fra bordet for å gå inn og hente noe å spise til oss. Tanner spiste som enhver sunn tenåringsgutt – kontinuerlig. Dessuten fungerte maten som en avledning fra den sorgen hjertet var fylt av på denne årsdagen.

Hjemmet vårt var formet som en U, der det største soverommet, Tanners soverom og et lite rom lå på venstre side av U-en, og dagligstuen, spiserommet og biblioteket i midten. På høyre side av U-en lå kjøkkenet, et gjesterom, et vaskerom og utgangen til garasjen. Max hadde tilbrakt den siste måneden han levde, i gjesterommet i stedet for i soverommet vårt, fordi han hadde store smerter. Han insisterte på at jeg måtte få nattesøvnen min ettersom jeg var i arbeid.

Før jeg gikk inn på kjøkkenet for å gjøre i stand litt å spise til oss, ruslet jeg inn på badet som tilhørte gjesterommet. Det var da jeg oppdaget håndavtrykket. Jeg visste at det måtte være nytt, for det hadde ikke vært der da jeg gredde håret foran speilet en time tidligere. Jeg ble lamslått over synet, og sto som naglet til stedet i minst ett minutt. Jeg ble ikke klok på det jeg så. Jeg var femtitre år gammel, og hadde aldri før opplevd noe som var så fullstendig hinsides menneskeriket som dette håndavtrykket. Blikket mitt var som fastlåst til noe som var helt uforklarlig. Hjernen min strevde med å ta inn det blikket fanget opp. Var jeg i ferd med å bli gal? Kanskje. Hadde noen sneket seg inn i huset for å spille meg et puss? Tvilsomt.

Gjennom de åpne dørene til terrassen ville Tanner og jeg ha sett eller hørt om noen hadde kommet inn. Hvordan kunne det være mulig at en menneskehånd viste seg lik et røntgenbilde? Omsider fikk jeg stemmens bruk tilbake, og klarte å rope ut: «Tanner, kom hit. Fort! Skynd deg!»

«Er det noe i veien, mamma? Går det greit?» spurte han.

«Se!» ropte jeg ut. «Det er ikke du som har gjort dette, er det vel?» Jeg kunne selv høre at jeg lød lettere hysterisk.

Med det samme ordene var sagt, forsto jeg at det ikke var han som hadde lagd håndavtrykket, for han hadde sittet ved siden av meg hele den tiden vi arbeidet sammen, og i den timen som hadde gått fra jeg sist hadde vært på badet. For å dobbeltsjekke ba jeg Tanner om å holde den høyre hånden sin ved siden av det pudderlignende avtrykket av høyrehånden for å sammenligne dem. Jeg innså hvor latterlig det var å tro at det var han som hadde lagd avtrykket. Bildet var mye større enn hånden hans, og formen var annerledes.

Vi sto der og stirret på håndavtrykket begge to, fylt av ærefrykt og ute av stand til å si noe som helst. Langsomt vendte vi blikket fra bildet og kikket på hverandre, så hverandre inn i øynene. Vi forsto at vi var vitne til noe forbløffende, og vi ble litt skremt. Det var bare så merkverdig. Vi hadde ingen anelse om hva det kunne være. Sinnet var ikke i stand til å fatte det øynene våre fortalte oss.

«Jeg skjønner det ikke, mamma. Hva er det der?» spurte Tanner og rettet blikket mot speilet igjen.

Jeg tenkte meg grundig om før jeg svarte. En dramatisk reaksjon ville ikke tjene noen av oss. Morsinstinktet mitt slo til, og jeg besluttet meg for å roe meg. Jeg ønsket å gi inntrykk av likevekt og fremstå som et godt eksempel for ham. Jeg hadde erfart at barn leser voksne tydeligere enn vi ofte er klar over, og en overreaksjon fra min side ville ikke være til nytte for ham – heller ikke for meg selv, for den saks skyld. Men jeg visste også at jeg måtte være ærlig, og å late som om dette ikke var noe helt usedvanlig, ville være helt feil.

«Jeg er ikke sikker på hva det er, Tanner.»

Så dristet jeg meg til å stille et spørsmål selv: «Tror du det kan ha en forbindelse med Max, ettersom det er årsdagen for bortgangen hans?» Jeg var klar over at han var veldig glad i Max, og at han ikke ville bli skremt av dette spørsmålet. Jeg visste også at det ikke var første gangen vi hadde vært vitne til merkelige hendelser etter at Max døde, men ingenting hadde vært i nærheten av dette håndavtrykkets sjokkerende beskaffenhet.

«Kanskje, men hvor sprøtt ville ikke det ha vært? Og hvordan skulle han få det til å skje når han ikke er her lenger, mamma?» spurte Tanner.

Jeg hadde selvfølgelig ikke noe svar, bare en fornemmelse av at jeg måtte forholde meg rolig og vitebegjærlig, uten å bli emosjonell. «Jeg tror vi bare må innse at vi ikke vet det her og nå, Tanner. Kanskje du skal ta en pause og gå ut i oppkjørselen og kaste litt basketball?»

«Greit, mamma, men rop på meg hvis du trenger meg,» sa han, og hørtes veldig voksen ut.

Jeg ga ham en klem og sa at jeg skulle komme ut til ham om noen få minutter. Jeg hentet kameraet mitt og tok flere bilder. Jeg visste ikke hva dette avtrykket var, men jeg visste at jeg var nødt til å dokumentere det. Jeg burde ha gjort enda mer. For eksempel burde jeg ha tatt en prøve av den pudderlignende substansen med tanke på å få den analysert, eller fått utført en teknisk undersøkelse av fingeravtrykkene. Men jeg var så lamslått at det bare ikke slo meg.

Det som derimot slo meg, var betydningen av tidspunktet for håndavtrykket. Det dukket opp nøyaktig på dagen ett år etter at Max døde, noe som umiddelbart reiste spørsmålet om det var Max som forsøkte å få kontakt med meg. I likhet med de fleste koner husket jeg nøyaktig hvordan hendene til mannen min så ut. Avtrykket av den brede håndflaten på speilet, sammen med de lange, smale fingrene, minnet om formen på Max’ hender.

Jeg hadde ingen forklaring på fenomenet, men det passet absolutt ikke inn i de tradisjonene jeg var blitt opplært i da jeg vokste opp. Som barn var jeg blitt sterkt påvirket av far, som var presbyteriansk prest og dypt hengiven mot Gud og sin tro. Men i likhet med mange andre hadde jeg utviklet meg i måten å tenke på etter hvert som jeg ble eldre. Nå var ikke troen en like viktig del av hverdagen min lenger, så jeg hadde ikke noen velordnet forklaring på hvordan dette håndavtrykket kunne stå i forbindelse med himmelen eller et etterliv. Det jeg imidlertid visste, var at jeg opplevde en fullstendig fremmed dimensjon. Mysteriet forvirret meg.

Jeg måtte spørre meg selv om det kunne dreie seg om en overnaturlig hendelse. Kunne det være et spøkelse? Ettersom Max døde hjemme, var det en del av ham som var blitt igjen? Besøkte han meg for å fortelle at det fantes noe mer? Hadde han kommet frem til en metode for å komme i kontakt med meg på som var intet mindre enn mirakuløs? Jeg har alltid stilt meg åpen i livet, og jeg ønsket å være åpen nå. Men jeg var også redd. Det var skremmende å skulle tre inn i det ukjente.

Rent praktisk hadde jeg ikke tid til å bli distrahert og redd. Derfor plasserte jeg den bemerkelsesverdige hendelsen i mitt indre arkiv, og la den til side for å tenke nærmere over den når jeg fikk tid til å vie den oppmerksomhet. Når alt kom til alt, hadde jeg en sønn å ta meg av og en jobb å passe. Jeg hadde mer enn nok med å skulle overleve min egen sorg. Da Max døde, gikk hele tilværelsen min i tusen knas, og det var det eneste jeg kunne gjøre om jeg skulle klare å fungere som mor og i lederstillingen min i avisen. Disse rollene betydde svært mye for meg. Det var de som gjorde meg tilfreds. Å lykkes i dem var av avgjørende betydning. Jeg kunne ikke tillate meg å mislykkes.

Også oppdragelsen min påvirket meg til å legge hendelsen til side. Fars rolle som prest innebar at han var en fremstående skikkelse i samfunnet vårt. Som barn lærte vi at den personlige atferden vår ikke bare representerte oss selv, men også familien vår, og i utvidet sammenheng også pappas offentlige stilling. Det var forventet av oss at vi oppførte oss i henhold til dette, og at vi ikke trådte utenfor de sosiale konvensjoners grenser. Det eksemplet fulgte meg inn i voksen alder.

I egenskap av forlegger og direktør i The Sacramento Bee i delstatshovedstaden i California var jeg selv blitt en offentlig skikkelse. Publikasjonen vår var selve flaggskipet i aviskjeden McClatchy Company, og hadde stor innflytelse ikke bare lokalt, men også i hele staten og nasjonalt. Da jeg var inne til intervju, kan jeg huske at en av lederne i McClatchy spurte meg: «Trives du med mye offentlig oppmerksomhet?» Det var ikke før jeg hadde vært i jobben en stund, at jeg forsto visdommen i dette spørsmålet. Tilværelsen min ble lagt under mikroskopet, og jeg hadde ingen planer om å fremme noen form for kritikk som kunne oppstå, ved å avsløre en så underlig hendelse. Derfor holdt jeg den for meg selv.

Ettersom jeg ikke visste hva jeg skulle gjøre med håndavtrykket etter at jeg hadde oppdaget det, lot jeg det bli på speilet til onsdag, da husholdersken min, Helen Dennis, dukket opp på sin faste dag for å gjøre rent. Helen hadde hatt et nært forhold til Max, og hun var til enorm hjelp under kreftbehandlingen. Både han og jeg stolte på henne, og vi betraktet henne som en del av familien. Hun var taktfull når det gjaldt detaljene omkring Max’ sykdom, og hun beskyttet både privatlivet og verdigheten hans mens han var syk. Før jeg gikk på jobb, tok jeg henne med inn på badet for å vise henne bildet på speilet. Jeg var nysgjerrig etter å få vite hvordan hun ville reagere. Hun var forbløffet, men rolig, der vi sto sammen og stirret på speilet. Vi lurte begge på om det var et tegn fra Max, ettersom det var forbundet med årsdagen for hans død. Etter noen få minutter fant jeg ut at jeg måtte ta fatt på dagen, så jeg sa til henne at det var helt greit å rengjøre speilet. Jeg så ingen grunn til å bevare avtrykket utover de tre dagene det hadde vært der. Senere fortalte Helen meg at bildet lot seg fjerne med Windex, men hun hadde vært nødt til å skrubbe det bort.

Jeg gikk videre i livet. Men i min beslutning om å gå videre klarte jeg ikke å unnslippe tanken på det merkverdige mysteriet jeg hadde oppdaget på speilet på badet. Det var et sterkt bilde som etterlot et uutslettelig avtrykk i sinnet mitt.