Charlotte Betts

Kjøpmannens hustru

Charlotte Betts

Kjøpmannens hustru

Til Isabella Rose

og Florence Elizabeth

med kjærlighet

Kapittel 1

London

August 1666

Sommeren hadde vært uutholdelig varm, så å si uten en dråpe regn som kunne skylt vekk støvet og stanken, og jeg var ikke den eneste som lengtet etter at den skulle ta slutt. Byen lå het og tørr som en ørken, og det eneste man orket, var å finne et skyggefullt sted og sitte der helt urørlig og bare vente.

Tykkfalne moder Finche, en gang en vakker kvinne, men nå tydelig preget av alderen, sto og sludret med de to venninnene sine, om pesten som nylig hadde brutt ut i en apotekerforretning i Fleet Street, og om det skandaløse levesettet til de franskkatolske naboene våre. Kleshandleren hadde lagt igjen en rekke prøver av silkemyk damask i mørkt rødt, fiolett, syregult og marineblått, egnet til å kle salongveggene med, for at hun skulle kikke på dem og vurdere dem. De lå på det tyrkiske teppet foran føttene våre, som et hav av silke.

En flue surret irriterende i vinduet, og en varm vind kom inn og førte med seg en ubehagelig stank av søppel og noe som antagelig var råtten fisk, fra Billingsgate like ved. Utenfor lød den ustanselige klapringen av vognhjul og skodde hester som gnurte og skrapte over brosteinen i Lombard Street. Lyden var til å bli gal av.

Den nådeløse heten hadde gitt meg en plagsom hodepine som ikke engang lavendelolje klarte å lindre, og de andres stemmer og prat skylte over meg som bølger fra et varmt hav. Jeg lengtet intenst etter å komme meg ut av den kveldende hete salongen, og i tankene kalte jeg frem min gamle dagdrøm om en dag å få styre min egen husholdning. Etter år med elendighet og ensomhet virket det nå som om ønsket mitt endelig skulle bli oppfylt.

«Katherine?» Moder Finch rørte lett ved hånden min. «Min sønns hustru har en tendens til å drømme seg bort,» sa hun til mistress Spalding.

Mistress Spalding viftet det rødblussende ansiktet sitt med en vifte, og lukten av gammel svette bølget gjennom rommet. «Det skjønner jeg godt,» sa hun. «Denne heten er jo ikke til å holde ut.»

Moder Finche kjente på den fiolette silkedamasken. «Denne er virkelig fin, hva?» sa hun.

«Er den kanskje litt mørk?» dristet jeg meg til å si.

«Tøv!» fnyste hun. «Hertuginnen av Lauderdale har nøyaktig samme farge, og hun er faktisk kjent for sin utsøkte smak. Dessuten skal jeg ha gule rysjekanter.»

«Jeg blir nesten misunnelig,» sa mistress Buckley.

«Vel, da er det avgjort,» erklærte moder Finche tilfreds.

Kvinnene sludret og sladret, mens klokken på peishyllen markerte sekundene med jevne, tikkende lyder, som stødige, rolige hjerteslag. Hvor mange timer av livet mitt, tenkte jeg, hadde jeg tilbrakt på denne måten, i andres hjem, med å vente og lytte til tikkingen av en klokke? Når ville det endelig ta slutt? Ikke at svigerforeldrene mine var slemme eller uvennlige mot meg, det var de slett ikke, men jeg hadde levd i et slags limbo med disse så å si fremmede menneskene i noe som føltes som en evighet. Jeg hadde vært gift i sju måneder, og mannen min hadde vært borte i seks av dem.

Jeg gikk bort til vinduet, la den verkende pannen mot karmen og strøk støv og skitt vekk fra glassruten og stirret ned mot menneskene i gaten nedenfor. De beveget seg sakte, som om de gikk i kald sirup, og holdt seg mest mulig inne ved veggene for å unngå den verste solsteken. Den svarte hunden var tilbake igjen. Den gikk og snuste i kloakkgrøften.

Det klirret i kopper. Bessie kom inn med tebrettet. Det grove håret hennes luktet av fett fra kjøkkenet, og hun hadde tydelige svetteringer under armene. Hun dekket bordet med trette, langsomme bevegelser og satte frem sølvkannen, skjeer, de små porselenskoppene og en krydderkake med honningglasur.

Moder Finche begynte ritualet med å måle opp de dyrebare tebladene og fylle varmt vann i koppene. Hun var gift med en velstående kjøpmann og hadde raskt hengt seg på moten med å holde teselskaper, en skikk dronningen hadde tatt med seg fra Portugal. Moder Finche var alltid på jakt etter nye måter å imponere de rike vennene sine på.

«En løpergutt var nettopp innom med en beskjed.» Bess fisket et sammenbrettet papir opp av lommen.

Moder Finch rakte bydende frem hånden.

Bessie ristet på hodet. «Den er til mistress Robert.»

«Til meg?» Jeg hadde verken venner eller familie som kunne sende meg beskjeder. Jeg tok papiret, brettet det ut og snappet etter pusten. Rose of Constantinople hadde lagt til kai. Den lange ventetiden var nesten over.

Jeg mumlet frem en unnskyldning og gikk med forte skritt ut av salongen og ned trappen før noen fikk sjanse til å stoppe meg. Mannen min hadde vært i utlandet i seks måneder og var endelig på vei tilbake til meg. Jeg var opprømt og urolig, begge deler på en gang, og ganske nervøs også før gjenforeningen med denne ektemannen som jeg nesten ikke kjente. Han var nøkkelen til alt, et eget hjem og en egen familie, ting jeg hadde lengtet etter helt siden jeg ble foreldreløs og ble plassert hos onde, hatefulle tante Mercy.

Jeg skyndte meg bortover Lombard Street, der luften formelig dirret av hete. Skyer av ekle fluer summet over dammene av stinkende mudder og avfall, og det lille vannet som sivet ned i avløpene klarte ikke på noen måte å dra med seg alt sammen. Føttene mine sparket opp skyer av støv som la seg som en mørk kant på skjørtekanten.

I enden av gaten stoppet jeg for å slippe forbi en tungt lastet ølvogn, og i det samme så jeg en mann komme ut av skyggene på den andre siden av gaten og rett ut i det skarpe sollyset. Han var iført en fjærprydet hatt, grønn, vid frakk og skjorte pyntet med et lass av hvite kniplinger, og han virket kjølig som en fjellbekk. I den ene hånden hadde han en lang stokk med sølvhåndtak, og i den andre en flott glassflaske. Han beveget seg sakte, slett ikke uventet eller uvanlig i den kvelende varmen, men det var noe rart med både skrittene hans og med måten han svingte stokken foran seg på, i små buer frem og tilbake.

Det som så skjedde, skjedde så fort at jeg senere hadde vanskelig for å erindre rekkefølgen i det. Mannen stoppet brått og la hodet litt på skakke, som om han lyttet etter noe. Deretter hørte jeg lyden av vognhjul som nærmet seg fort. Altfor fort.

To svarte hester kom galopperende gjennom gaten i vill fart. Hovene slo gnister mot brosteinen, og vognen de dro etter seg, svaiet faretruende fra side til side. Kusken klamret seg til vogntaket og prøvde desperat å få kontroll over de tydelig skremte hestene, mens en flokk gatehunder snerret og glefset etter hasene deres.

Mannen i den grønne frakken sto midt i gaten, og hestene og vognen hadde kurs rett mot ham.

«Pass deg!» skrek jeg lamslått. Jeg holdt pusten og ventet på at han skulle kaste seg til side, men han sto fullstendig urørlig, som limt til gaten. Jeg styrtet mot ham med utstrakte armer og dyttet ham hardt i brystet, og han ravet ustøtt bakover og landet på baken.

Hestene tordnet forbi i en virvlende sky av støv, med skrekkslagne øyne og fråde om munnen, og lufttrykket, som luktet kraftig av hest, løftet et øyeblikk håret mitt.

Jeg presset en hånd mot brystet og gispet.

Mannen reiste seg møysommelig. Den elegante brokadefrakken hans var full av skitt, og de hvite blondene på skjorten var grå av støv. En strime blod piplet nedover det pene ansiktet hans.

«Jeg må få takke deg,» sa han. Han hadde dyp, velklingende stemme, og jeg oppdaget plutselig at han var usedvanlig høy, sannsynligvis godt over en meter og åtti.

Et snev av en besnærende parfymeduft nådde plutselig neseborene mine, pirrende og uimotståelig, som friskheten i luften en vakker vårdag. En mørk flekk hadde bredt seg i gaten mellom oss, og det glimtet av glasskår i solskinnet.

«Flasken din er knust,» sa jeg.

Han strøk tilbake det tykke, lyse håret med lett skjelvende hånd, men fortrakk ikke en mine.

Jeg bøyde meg ned for å ta opp hatten hans, og kjente igjen et snev av den fantastiske parfymen. Den var søt og forførende og fikk meg til å tenke på regnvåte fioler på en mosegrodd elvebredd. «Var det parfyme du hadde i den?»

«Ja.»

«Den dufter fantastisk godt.» Øynene hans hadde en usedvanlig lysegrønn farge, men de møtte liksom ikke mine. Jeg kjente et lite støt av irritasjon over denne uhøfligheten hans og lurte et øyeblikk om det var forfengelighet som hadde fått ham til å skaffe seg en frakk i nøyaktig samme farge som øynene hans.

«Nå blir kunden min skuffet,» sa han. «Jeg var på vei til Bishopsgate for å levere den.» Han bøyde hodet og bukket lett. «Gabriel Harte, parfymeprodusent, til din tjeneste, miss …?»

«Mistress Finche. Katherine Finche.»

«Finche? Er det tilfeldigvis krydderhandler Finche i Lombard Street?»

«Ja, det stemmer.» Jeg rakte frem hånden med hatten hans, men han tok den ikke, og jeg ble stående der og føle meg dum.

«Jeg mistet stokken min,» sa han. «Kan du være så snill å finne den for meg?»

Jeg så meg rundt, irritert over at han ikke gjorde noe forsøk på å finne den selv. Den lå i gaten et par meter fra meg, og jeg tok den opp og holdt den frem, men heller ikke denne gangen gjorde han noe forsøk på å ta imot det jeg rakte ham. «Vær så god, stokken din, sir!»

«Takk.» Han strakte langsomt ut den ene hånden og førte den prøvende frem og tilbake til den støtte borti stokken.

Det gikk med et sjokk opp for meg at han var blind.

Han hørte antagelig at jeg snappet etter pusten, for han smilte svakt. «Jeg ville fått problemer om ikke du hadde dukket opp og reddet meg.»

Jeg hadde dårlig samvittighet for at jeg var blitt irritert på ham. «Jeg har hatten din her også,» sa jeg og dyttet den lett borti hånden hans. Han tok den og satte den på seg. «Du har blod på kinnet,» sa jeg. «Skal jeg tørke det vekk?»

«Ja takk, det er snilt av deg.»

Jeg følte meg nokså utilpass og forlegen over å stå der så nær en fremmed mann, og særlig en så flott mann, men jeg løftet meg på tærne og tørket blodet av det glattbarberte ansiktet hans med lommetørkleet mitt. Huden hans luktet behagelig av sitronbalsam og rosmarin.

Det føltes rart å stå så nær ham og vite at han ikke kunne se meg. «Du hadde flaks,» sa jeg. «Jeg fryktet det verste da hestene kom galopperende mot deg.»

«Ja, jeg ville nok sikkert blitt temmelig redd, jeg også, om jeg hadde sett dem.» Han smilte, som om han hadde servert en god spøk.

«Kan jeg følge deg noe sted?» spurte jeg.

Smilet hans stivnet liksom. «Takk for tilbudet, men det er ikke nødvendig.»

«Du har nettopp fått et sjokk …»

«Jeg finner veien hjem til Covent Garden selv, det går helt greit.»

«Men det er jo helt på den andre siden av byen!»

«Ja, det stemmer, det er det.» Han virket som om han moret seg nå. «Men jeg har tatt meg frem i denne byen bare ved hjelp av stokken min i mange år nå. Takk igjen for hjelpen din, mistress Finche.» Han bukket og begynte å gå, mens han svingte stokken frem og tilbake foran seg. Han stoppet brått og snudde seg mot meg igjen. «Mistress Finche?»

«Ja, sir?»

Han nølte litt. «Kan du beskrive for meg hvordan du ser ut?»

«Hvordan jeg ser ut?» Jeg rynket brynene.

«Tilgi meg. Jeg hører av stemmen din at du er ung, og jeg vet at du er liten av vekst og slank, for du er lett og rask på foten. Men jeg har lyst til å få vite hvilken farge du har på øyne, hår og hud.»

Jeg så skarpt på ham, men ansiktet hans røpet absolutt ingenting. Det var åpenbart ingen grunn for meg til å oppfatte spørsmålet hans fornærmende på noen måte. «Jeg har mørkt hår og brungrønne øyne og lys hud, sir.»

De blinde øynene stirret mot et punkt i det fjerne, et eller annet sted over skulderen min. «Takk,» sa han. «Jeg tror jeg har bildet av deg i hodet nå.» Han sto taus et øyeblikk, og så nikket han kort. «Og jeg håper at hodepinen din går snart over.»

Hvordan i alle dager visste han at jeg hadde hodepine? Jeg sto der i duften av regnvåte fioler, forvirret og uforstående, og så etter den høye, slanke skikkelsen hans til den forsvant i folkemengden.

Så stappet jeg det krøllete lommetørkleet mitt i lommen. Hånden støtte borti lappen med meldingen fra fader Finche, og jeg var med ett tilbake til virkeligheten og det som ventet.

Jeg skyndte meg nedover Fish Hill og kjente antydningen av en bris, som økte i styrke da jeg svingte inn i travle, folksomme Thames Street. Jeg svingte utenom en vogn lastet med tømmer og albuet meg frem mellom sjømenn, kullkjørere og høkere. Over og rundt meg lød skarpe, gjennomtrengende måkeskrik og bruddstykker av samtaler på en masse forskjellige språk. Jeg tok en snarvei gjennom et av smugene ned mot Tower Dock og kom ned til et punkt der jeg hadde fri utsikt østover langs elven.

Tidevannet var på vei inn, og elven var full av ferger, lektere og flatbunnete prammer som fraktet passasjerer fra Gravesend og inn til sentrum av byen. En salt bris kom inn fra vest, og den var i ferd med å friskne til og øke på. En rekke båter lå fortøyd langs elven, og jeg gikk med forte skritt forbi Tollboden og svingte ut på Wiggins Key. Rose of Constantinople tårnet plutselig over meg, og jeg kjente hjertet slå raskere. En masse sjøfolk sprang opp og ned landgangene på det store skipet med store kurver med varer på skuldrene, mens vinden nappet i de sammenrullete seilene og fikk vimpelen i mastetoppen til å blafre.

Jeg stoppet og ble stående på kaien, åndeløs av spenning og forventning. Jeg skygget for øynene med hånden og myste opp på skipet og lette med blikket etter Robert i alt ståket. Jeg så ham ikke noe sted, så jeg tråkket forsiktig over alle repene som snodde seg over kaiområdet og satte kurs mot fader Finches lagerbygning.

Ekspeditøren, Matthew Lunt, kom meg i møte.

«Er Mr. Finche her?»

Matthew tørket svetten av det fregnete ansiktet sitt med et lommetørkle og nikket i retning kontoret.

Jeg kikket inn den åpne døren. Min svigerfar satt bak skrivebordet sitt. Han hadde tatt av seg parykken og hengt den over toppen på globusen.

Han løftet hodet da jeg kom inn, rød og blank av svette i ansiktet. «Katherine!» utbrøt han. «Kom inn, kom inn!»

«Takk for beskjeden du sendte meg, om at Rose of Constatinople har lagt til kai.»

«Ja, du er vel utålmodig etter å se igjen mannen din nå, hva?»

Jeg stirret ned på skoene mine og prøvde å huske hvordan Robert så ut.

«Du er kjøpmannshustru nå, så du blir pent nødt til å venne deg til at han er borte i lang tid av gangen,» fortsatte han. «Men det går vel neppe lange tiden før dere får barn, tenker jeg, så da får du nok å henge fingrene i.»

Jeg merket at jeg rødmet voldsomt.

Fader Finche så på meg og smilte overbærende. «Da moder Finche hadde fått Robert og Sarah, hadde hun så mye å gjøre at månedene fløy, og før hun visste ordet av det, var jeg hjemme igjen. Hun ofret seg helt og fullt for barna våre. Det er stor synd og skam at hun har røket uklar med Sarah.» Han sukket. «Jeg kommer sant å si til å savne reisene mine. Ikke selve båtreisene, kanskje, men det å få besøke fremmede land og mennesker og få oppleve spenningen og gleden ved å oppdage nye, eksotiske handelsvarer.»

«Jeg gleder meg til å høre om alt Robert har opplevd,» sa jeg.

Fader Finche bøyde seg fortrolig frem. «Ikke fortell dette til min kone, men jeg har satset stort på denne lasten.»

«Satset?»

«Vanligvis er jeg veldig forsiktig med å gamble, men denne gangen har jeg investert alt jeg eier og har, inkludert medgiften din, og jeg har overtalt alle mine venner og bekjente til å investere i foretaket også. Når alle varene er solgt, skal jeg overlate firmaet til Robert. Det er på tide at yngre krefter overtar nå.» Han klappet meg på hånden. «Gå hjem, kjære. Robert er fremdeles om bord og overvåker lossingen.»

«Å! Men …»

«Han vil ikke forstyrres nå, men vi kommer hjem til middag.»

Jeg satte kurs tilbake mot familien Finches hus, skuffet, men samtidig lettet over at gjensynet med Robert var blitt utsatt en stund.

Den store, oransjefargete solen var begynt å gå ned bak St Paul’s Cathedral da jeg hørte stemmer nedenunder. Moder Finche og jeg hadde sittet i salongen i flere timer og lyttet til tikkingen fra klokken mens vi puslet med hvert vårt broderiarbeid. Jeg hadde byttet kjole tre ganger og strømper to. Nesen var pudret, men jeg trengte ikke spansk kochenillepapir for å skaffe meg farge i kinnene.

Jeg svelget, tørr i munnen, og lyttet til min manns stemme mens han kom opp trappen.

Døren gikk opp. Fader Finche kom inn, fulgt av Roberts kraftige skikkelse. Den høye latteren deres fylte det elegante rommet.

«Vel, Katherine, her er vi,» sa fader Finche og smilte bredt til meg.

Moder Finche sprang over gulvet, omfavnet Robert og smilte til ham med en ømhet og en hengivenhet i øynene som jeg ikke hadde sett siden han dro. «Velkommen hjem, gutten min.»

Robert og jeg så usikkert og forlegent på hverandre. Jeg husket ansiktet hans nå, formen på kjeven, som var en litt skarpere og spissere utgave av farens. Huden hans var blitt mørk under den tyrkiske solen, og det brune håret hadde lysnet litt. Han så på meg med kjølige, grå øyne, og det gikk med et lite sjokk opp for meg at han sannsynligvis ikke husket meg, han heller. Så smilte han plutselig. Den ene tannen hans manglet en liten bit i det ene hjørnet, men ellers hadde han fine, jevne tenner. De skinte hvitt mot den mørke solbrune huden.

«Hallo, Katherine.» Han kysset meg, og kinnet hans kjentes ru og grovt mot mitt. Han luktet tjære og svette og salt sjø.

«Velkommen hjem, Robert.» Han hadde to pakker under den ene armen, og jeg lurte på hva som var i dem. «Har du hatt en fin reise?» spurte jeg. «Dere støtte ikke på pirater, håper jeg?»

«Ingen verre enn at vi kunne skremme dem på flukt med et kanonskudd eller to.»

Jeg grøsset ved tanken. «Og Rose of Constantinople?» spurte jeg, full av håp og forventninger.

Lagerbygningen er fullpakket til taket,» sa fader Finche, tydelig fornøyd. «Og Robert har med noen førsteklasses varer.»

En knute av anspenthet løsnet et eller annet sted under brystbeinet mitt. Kvaliteten på varene Robert hadde kjøpt for medgiften min ville bestemme fremtiden vår.

Robert rakte meg den ene pakken han hadde med. «Denne er til deg, Catherine.»

Jeg åpnet pakken, og en bylt med skimrende silke gled ned på gulvet. Jeg utstøtte et gisp av henrykkelse og bøyde meg og tok opp det glatte stoffet. Små gullfargete påfugler var brodert over den topasblå silken. Blåfargen var gjennomvevd med mosegrønt, slik at silken virket blå når jeg holdt den den ene veien og grønn når jeg holdt den den andre. «Å, så vakkert det er,» sa jeg åndeløst.

«Jeg valgte det fordi det står til øynene dine,» sa Robert.

Jeg smilte litt usikkert til ham, og han smilte tilbake.

«Og dette har jeg kjøpt til deg, mor.»

Hun åpnet pakken sin og tok opp en bylt med midnattsblå silke, som fikk henne til å komme med høye utbrudd av glede. Hun kysset sønnen til takk.

«Skal vi gå inn og spise middag nå?» spurte fader Finche.

Jeg holdt stjålent øye med Robert mens han spiste kaldt kjøtt og brød. Solens siste stråler kom skrått inn gjennom vinduet og fikk det til å glimte som ild og gull i kniven hans. Han fortalte opprømt den ene historien etter den andre fra reisen sin.

«Hvis dere tror det er varmt her i byen akkurat nå, skulle dere vært med meg i Aleppo. Eller i Smyrna. Der er solen så sterk at den kan gjøre en mann gal. Jeg begynte å kle meg i tyrkiske kjortler mens jeg var i Konstantinopel, akkurat som de innfødte, og de var faktisk veldig behagelige å gå i. Kanskje jeg skal kle meg slik her også nå, når det er så varmt?» tilføyde han spøkefullt.

«Ja, da skulle det blitt oppstyr i kirken på søndag!» lo moder Finche.

«Jeg har med rosiner fra Damaskus og muskat til dessertene dine, og et stykke marokkansk skinn til å trekke om fars røykestol med også.»

«Og resten av lasten …?» dristet jeg meg til å si.

«Du kan ta det helt rolig,» sa fader Finche. «Jeg har kikket nøye gjennom alt han har kjøpt inn. Medgiften din er blitt godt investert, og nå tar det nok ikke lange tiden før vi kan begynne å høste av investeringen vår.»

«Hvor lenge vil det ta?»

«Huff, så utålmodig du er, da,» sa fader Finche og så på meg med latter i de grå øynene. «Har du hatt det så fælt her?»

«Slett ikke! Dere har vært godheten selv, både du og moder Finche …»

«Vel, jeg husker godt hvor utålmodig min kone var etter å komme seg ut av min fars hus og få sitt eget hjem da vi var nygifte.»

«Det haster da slett ikke med å flytte for dere selv ennå,» sa moder Finche. «Robert er jo nettopp kommet tilbake til oss, og vi må da få lov til å glede oss over hans selskap en stund før han tenker på å skaffe dere et nytt hjem.»

Jeg senket blikket, redd for at hun skulle se motviljen og irritasjonen som flammet opp i meg. Jeg lengtet desperat etter å få mitt eget hjem.

«Og uansett må vi la varene stå på lager fremover og bare selge litt og litt av dem, så ikke markedet blir oversvømt,» tilføyde fader Finche.

Jeg kjente strupen snøre seg. Hvor lenge?

«Ikke se så forskrekket ut, da, Katherine!» Han la en tung hånd over min. «Du kan begynne å se deg om etter et hus dere kan leie, og når du finner et passende sted, skal jeg forære dere noen nye møbler, så dere har noe å starte med.»

«Tusen takk, fader Finche!» Jeg kysset ham på et svett kinn, og han klappet meg på hånden igjen.

«Fremtiden ser virkelig lys ut,» erklærte han. «Lageret er proppfullt av de mest utsøkte silkestoffer, muskat, kanel, kryddernellik, pepper og indigo. Jeg føler meg aldri helt trygg før et skip er kommet i havn og ligger trygt fortøyd. Men nå er det slutt på marerittene om overraskende uvær, havarier og pirater som har plaget og forfulgt meg de siste ukene.»

Robert gjespet, tydelig trett. «Det har vært en lang dag for meg, og alt gynger, som om jeg var om bord fremdeles.» Han kastet et skrått blikk på meg. «Men i natt skal jeg sove i min egen seng.»

«Ta kvelden, da vel,» foreslo fader Finche med et lurt, lite smil. «Dere har nok mye å snakke om nå, du og din kone.»

Jeg merket at jeg ble flammende rød og klarte ikke å møte blikket hans. Jeg hadde plutselig veldig liten lyst til å være alene sammen med denne fremmede mannen som var ektemannen min.

Robert tok vinglassene våre og kysset moren på kinnet. «God natt, mor. Det er godt å være hjemme igjen.»

«Det er vidunderlig å ha deg her.» Hun klappet ham på kinnet.

«God natt,» sa jeg og fulgte ham ut av salongen.

Jeg kastet et blikk over skulderen idet vi gikk og så fader Finche sende sin kone et velvitende smil.

Stuepiken hadde satt en mugge med varmt vann på soverommet vårt, og Robert tok av seg skjorten og begynte å vaske seg, mens jeg kledde av meg bak skjermbrettet.

Jeg famlet med båndene i nattkjolen og trakk pusten dypt et par ganger, i et forsøk på å dempe nervøsiteten. Vi hadde fullbyrdet ekteskapet vårt på bryllupsnatten, men i måneden som fulgte, hadde Robert vært travelt opptatt med å forberede reisen sin, så vi hadde fått lite tid til å bli ordentlig kjent med hverandre. Jeg var ung og uskyldig og naiv og hadde ingen mor å søke hjelp og råd hos, og mine ekteskapelige plikter var kommet som en stor overraskelse på meg, men jeg hadde ikke funnet dem altfor ubehagelige heller.

«Katherine!» ropte Robert.

Jeg knyttet båndene, men løsnet dem igjen og draperte det lange, krøllete håret mitt over skuldrene. Ekteskapet vårt var ikke noe kjærlighetsekteskap, det hadde jeg aldri hatt noen illusjoner om. Ekteparet Finche hadde vært på jakt etter en kone til sønnen sin, en som hadde en bra medgift som kunne gjøre det mulig for dem å utvide bedriften sin, og da tante Mercys forretningsfører hadde begynt å legge ut følere og gjøre diskrete forespørsler rundt om i byen, hadde de ganske raskt ordnet med et møte. Jeg for min del ville akseptert omtrent hva som helst, til og med en krokrygget, skjeløyd dverg, bare jeg kom meg vekk fra det miserable livet jeg levde på den tiden, mer eller mindre innesperret i tante Mercys triste, gledeløse hus i Kingston.

«Katherine!» sa Robert igjen.

Jeg gikk langsomt frem bak skjermbrettet.

Han lå på sengen og så på meg. «Kom og legg deg,» hvisket han.

Kapittel 2

Neste morgen våknet jeg tidlig. Robert lå på rygg i sengen og sov fremdeles. Jeg løftet meg opp på albuen og grep anledningen til å studere ham i fred og ro. Han pustet jevnt og rolig, og det rykket svakt i en solbrun hånd. Kinnene og kjevepartiet var mørke av skjeggstubber. Han hadde et nokså anonymt ansikt, verken stygt eller spesielt pent.

De første solstrålene kom krypende inn mellom vindusskoddene, og kirkeklokkene ringte og markerte hel time.

Robert trakk pusten dypt, rørte på seg og så på meg med ufokuserte øyne.

«God morgen, Robert.» Det som var skjedd mellom oss kvelden før, hadde skjedd i mørke, og nå var det fullt dagslys, og jeg klarte ikke helt å møte blikket hans.

Han gjespet voldsomt og satte seg opp i sengen og klødde seg på den skjeggete haken. «Vi fikk ikke særlig mye tid sammen før jeg måtte reise, hva?»

Jeg ristet på hodet.

«Noen netter lå jeg på dekk og stirret opp mot stjernene og tenkte på deg, men jeg klarte ikke å huske ansiktet ditt. Det plaget meg.»

«Jeg har opplevd det samme selv.»

Han kysset hånden min. «Vel, jeg er hjemme igjen nå, så nå skal vi nok få orden på det.»

De siste månedenes anspenthet og uro var begynt å avta litt, og jeg gjengjeldte smilet hans.

«Kom innom lageret i ettermiddag og besøk meg, vil du?» sa han.

«Ja,» svarte jeg, «det har jeg veldig lyst til.»

Etter middagen gikk moder Finche for å hvile, og jeg forlot huset for å gå ned til lagerbygningen. Varmen slo imot meg i samme øyeblikk som jeg åpnet døren. Den svarte hunden lå på trappen igjen og gnagde på det ene benet sitt, og jeg skrittet forbi den og over naboens stinkende avfall, som var satt ut for at søppelkjørerne skulle komme og hente det. Litt lenger borte i gaten kom jeg frem til en oljet flekk som røpet stedet der parfymeflasken var blitt knust. Jeg visste ikke helt om det bare var innbilning, men jeg syntes fremdeles å kjenne en svak duft av fioler, tross stanken av halvråtne grønnsaker som lå over området. Jeg lurte et øyeblikk på om flotte Mr. Harte var kommet seg trygt hjem til Covent Garden dagen før. Og hvordan i alle dager han hadde visst at jeg hadde hodepine?

Da jeg kom inn i lagerbygningen, satt Robert bøyd over skrivebordet sitt.

«Forstyrrer jeg?» hvisket jeg.

Han så opp. «Jeg har bokført resten av varene. Lyst til å se dem?»

Han tok meg i armen og låste opp en dør som førte inn til selve lageret.

Det mørke, digre rommet hevet seg høyt over oss, men vi ble møtt av en søt, gjennomtrengende lukt av muskat og kryddernellik, så intens at den fikk det til å prikke i nesen min.

Noen smale strimer av lys trengte ned gjennom de stengte taklukene, men rommet lå mer eller mindre i mørke. Langs veggene sto varene stablet, massevis av kasser og bylter med tøy. En rekke vaklevorne stiger sto støttet mot veggene også, og store nett fulle av forskjellige produkter hang ned fra takbjelkene. Midt i rommet sto det stablet tønner, omtrent i høyde med en voksen mann, og de sto så tett at det bare var plass til smale passasjer mellom dem. Det var jordgulv i bygningen, og skrittene våre ble på underlig vis dempet, som om tak og vegger sugde opp i seg alt som het lyd.

«Så høyt det er under taket her. Nesten som i en kirke,» hvisket jeg. «Og så sterkt det lukter av krydderne. De lukter nesten som røkelse.»

«Du trenger ikke å hviske,» sa Robert.

«Er alt dette våre varer?»

«Far leier ut en del av bygningen til en bøkker, og han oppbevarer trevirket og beket sitt der borte. Vi handler med krydder og damaskusrosiner, men det er penger å tjene på å importere silke, bomullsstoffer og pyntegjenstander også.»

Jeg så meg storøyd rundt. «Hadde du alt dette med om bord på skipet?»

«Nei, en del av varene har ligget lagret her i flere år og bare ventet på det riktige øyeblikket og den riktige prisen, og når øyeblikket er inne, kommer de til å bli solgt til høystbydende. Jeg har kjøpt inn noe flott marokkansk skinn av den fineste, mykeste kvalitet du kan tenke deg, men jeg kommer ikke til å selge alt ennå. Det blir en investering for fremtiden vår.» Robert stakk hånden i jakkelommen og tok opp en nøkkel. «Men nå tar vi en tur bort i Mincing Lane. En av fars bekjente har et hus til leie der borte, og jeg har fått låne nøkkelen til det.»

Jeg utstøtte et hyl av glede, og Robert lo.

Mincing Lane lå bare et steinkast fra havneområdet og følgelig ikke så langt fra lagerbygningen heller. Vi stoppet i gaten utenfor huset og ble stående et øyeblikk og betrakte det. Det var et gammelt bindingsverkshus i tre etasjer, og de to øverste etasjene var bygget slik at de hang utover gaten. Halmtaket var nytt, og vinduene så ut til å være i god stand.

Tanken på endelig å få mitt eget hjem fikk hjertet mitt til å slå som en tromme.

Robert låste opp døren, og jeg fulgte ham inn. På grunnplanet lå et ganske greit kjøkken og et spiskammer, flere lagerrom og en kjeller. En smal trapp førte opp i neste etasje, som besto av en sjarmerende liten salong med eikepanel på veggene, og en spisestue. Begge hadde ildsted. Jeg strøk fingertuppene over det blankpolerte panelet og åpnet blyglassvinduet som vendte ut mot husets bakside.

«Robert!» ropte jeg. «Kom og se. Her er hage også.»

Han kom bort og kikket meg over skulderen. «Se på det gamle epletreet der. Det er fullt av frukt.»

I tredje etasje var det et stort og to mindre soverom. Gulvene skrånet, og man måtte passe seg så man ikke slo hodet opp i takbjelkene, men jeg elsket huset allerede.

«Nå, hva sier du, Katherine?»

«Det er perfekt!» Jeg så allerede for meg en brodert sengehimmel og myke tepper på tregulvet, og en flott, utskåret presse til klærne våre. Jeg ønsket desperat å få flytte inn umiddelbart og gjøre huset til hjemmet vårt.

Robert virket derimot skeptisk. «Det er ikke stort,» sa han. «Det er mye mindre enn det både du og jeg er vant til.»

«Men det er så koselig!» Jeg var livredd for at han skulle si nei, at vi ikke skulle leie det. «Og så ligger det jo like ved lagerbygningen.» Jeg holdt pusten.

«Vel, det har i hvert fall tre soverom. Vi har plass til en hushjelp, og det ene kan vi bruke til barneværelse.»

Det var som om han hadde lest tankene mine. «Å, Robert,» sa jeg «du aner ikke hvor lenge jeg har lengtet etter å få mitt eget hjem. Å bo sammen med tante Mercy var …» Jeg svelget. Det var vanskelig å finne ord for å beskrive livet sammen med en kvinne som hatet meg.

«Hvordan var det?»

«Det var aldri verken latter eller solskinn der,» sa jeg langsomt. «Time etter time med stillhet og katekismelesning. Eller jeg ble straffet og slått på grunn av en eller annen bagatell som min tante kalte dårlig oppførsel, eller jeg ble stengt inne på rommet mitt i flere dager i strekk.» Jeg tenkte på bjørkeriset hennes og grøsset, kunne ennå se for meg de tynne, hvite arrene på enden min etter de rasende slagene hennes. «Jeg lengter virkelig etter å få min egen familie. Jeg vil at vi skal bli like lykkelige og få det like fint som familien jeg mistet.» Sånn, nå hadde jeg fortalt ham mine innerste tanker og lengsler. Jeg så opp på ham, redd for at jeg hadde sagt for mye.

«Var du så ulykkelig som barn?»

Jeg nikket. Minnene fra oppveksten gjorde meg uvel.

Han løftet haken min og kysset meg på munnen. «Jeg skal gi deg massevis av barn, hvis det kan gjøre deg lykkelig.»

«Å, ja, det vil gjøre meg til verdens lykkeligste kvinne!»

Han strøk meg over ryggen og la hendene om den smale midjen min. «Synd det ikke er en seng her, for så kunne vi begynt å lage barn nå med en gang.»

«Robert!» Jeg så sjokkert på ham og skjøv ham fra meg, men visste med meg selv at hadde det stått en seng der, ville jeg ikke sagt nei. Ekteskapet vårt var riktig nok ikke noe kjærlighetsekteskap, men jeg var likevel overbevist om at en lykkelig fremtid lå og ventet på oss.

Vi gikk tilbake til lagerbygningen, og Robert gikk inn på kontoret sitt, mens jeg gikk hjemover igjen gjennom de varme, støvete gatene, med hodet fullt av planer og ideer om hva jeg skulle gjøre med det lille huset i Mincing Lane.

Moder Finche satt i salongen og ventet på meg.

«Robert ba meg komme bort på kontoret og besøke ham, og så var vi …» Jeg klarte ikke å la være, jeg måtte bare fortelle det. «Vi har vært og sett på et hus i Mincing Lane.»

«Et hus?»

«Ja. Vi har bestemt oss for å leie det.»

«Men vi var jo enige om at dere skulle bli boende her en stund!»

«Robert liker huset.» Jeg fant det best ikke å si noe om at jeg selv hadde forelsket meg vilt i det.

«Vel, jeg får gå bort og ta en titt på det, jeg også, da. Og se om det er akseptabelt.»

«Det er mer enn akseptabelt for våre behov,» sa jeg, overrasket over hvor bestemt og besluttsom jeg hørtes. Jeg hadde for lenge siden lært å unngå å legge meg opp i diskusjoner med tante Mercy. Gammel vane var vond å vende, men jeg var fast bestemt på å flytte inn i huset i Mincing Lane, og ikke tale om at noen skulle få hindre meg i det.

Moder Finche sukket. «Vi skal ta en tur til Royal Exchange i morgen. Jeg har sett noe fint tapet der som kanskje vil passe i salongen din.»

Jeg kjente en bølge av selvtillit. Jeg hadde aldri før dristet meg til å uttrykke ønskene mine så bestemt, og det forbløffet meg hvor raskt min svigermor hadde akseptert det. Jeg passet imidlertid på å smile ydmykt og takke pent. «Tusen takk, moder Finche.»

Det banket plutselig på nede i første etasje.

Bessies tunge skritt kom opp trappen, og døren ble åpnet forsiktig på gløtt. «Mistress Robert, det er en mann her som ber om å få snakke med deg.»

«En mann?» Moder Finche så skarpt på meg «Som vil snakke med min svigerdatter?»

«Han presenterte seg som Mr. Harte,» forklarte Bessie.

Et øyeblikk etter dukket Mr. Harte opp i døråpningen, og jeg ble nok en gang slått over hvor elegant antrukket han var.

«Mr. Harte,» sa jeg og reiste meg. «La meg få presentere deg for min svigermor, mistress Finche.»

«Katherine har fortalt om det som skjedde i går, at du nesten ble påkjørt av to løpske hester,» sa moder Finche. «Vær så god, sett deg.»

Han nølte litt, og jeg rørte lett ved ermet hans.

«Det står en stol rett foran deg,» sa jeg.

Han førte stokken sin frem og tilbake foran seg, fant ut hvor stolen sto og satte seg og la de lange bena over kors. Han hadde kremfargete silkesokker på seg i dag, og flotte sko med røde hæler og elegante sølvspenner.

«Gikk det greit med deg etter uhellet i går?» spurte moder Finche.

«Ja da, det gikk helt fint.» Han hadde på seg en lys brun frakk med dristig skarlagensrøde kanter i dag, og nå stakk han hånden inn på innerlommen og tok frem en liten flaske. «Jeg vil gjerne få overrekke denne til mistress Finche, som takk for det hun gjorde for meg i går.»

Flasken var laget av glass med et blekt grønnaktig skjær, og et hvitt silkebånd var knyttet elegant om den smale halsen. Jeg dro forsiktig opp korken og luktet på innholdet. «Å!» Jeg gned henrykt en liten dråpe inn i huden på håndleddet mitt og rakte så flasken til moder Finche. «Kjenn så godt det lukter!»

«Hva synes du det lukter?» spurte Mr. Harte smilende.

Jeg løftet håndleddet til nesen og snuste i meg duften igjen, lukket øynene og lot den føre meg tilbake i tid. «Roser,» sa jeg. «Mørke røde, så mørke at de er nesten svarte. Og lavendel. Og kaprifolium?»

«Du har en god nese,» sa han.

«Det minner meg om …» Jeg ble plutselig overveldet av en nesten uutholdelig følelse av sorg og tristhet og mintes min mors hånd som strøk meg over håret mens jeg satt på fanget hennes en sommerkveld, i hagen utenfor huset vårt hjemme i Oxford. Den siste sommeren før hun og min far ble syke av engelsk svette og revet fra meg.

«Hva minner den deg om?» spurte Mr. Harte.

«En sommerhage,» svarte jeg. «En vakker sommerhage.»

Han smilte. «Jeg liker beskrivelsen din. Dette er den aller nyeste parfymen min, og jeg har lett etter et passende navn til den. Den skal hete Summer Garden.»

Moder Finche gned en dråpe av parfymen inn i håndbaken sin og luktet på den. «Den dufter himmelsk,» sa hun. «Jeg vil gjerne kjøpe en flaske av denne.»

Jeg snappet etter pusten, tung om hjertet av skuffelse. Jeg hadde villet ha den spesielle parfymen helt for meg selv.

Mr. Harte bøyde seg frem i stolen, med hendene støttet mot sølvhåndtaket på stokken sin. «Kanskje jeg kan få foreslå en litt annen duft for deg, madam? Jeg vil anbefale deg å ta en tur innom meg i Long Acre, ved Covent Garden.» Stemmen hans var velklingende og overtalende, myk som fløyel. «For en sofistikert kvinne som deg vil jeg foreslå Flower of India eller kanskje Promise of the East. To kvinner i ett og samme hus bør vel bruke hver sin parfyme, er du ikke enig?»

Jeg holdt frem hånden, og moder Finche rakte meg flasken tilbake. «Long Acre, sa du? Er det tilfeldigvis Parfymehuset?»

Han nikket. «Har du hørt om det?»

«Hvilken kvinne av en viss stand har vel ikke det?» sa hun. «Parfymene og pomadene dine står utstilt i alle byens fineste boudoirer.»

«Kan jeg regne med å få se deg i Parfymehuset, da?» spurte Mr. Harte.

«Jeg skal med glede ta meg en tur bortom.» Hun smilte smørblidt. Han hadde sjarmert henne rett i senk.

Han reiste seg. «Vel, vi ses senere, da, my lady.» Han snudde seg mot meg. «Kanskje du vil være så vennlig å følge meg til døren?»

Han tok meg i armen, og berøringen var lett som en fjær. Jeg geleidet ham ned trappen og åpnet gatedøren for ham, og heten og solskinnet strømmet inn i den skyggefulle gangen, som om jeg hadde åpnet døren inn til en smie.

«Tusen takk for gaven,» sa jeg og så på håret hans. Solen skinte på det, og den tykke, gylne manken brakte tankene hen på en moden hveteåker.

Han løftet hånden min, som om han hadde tenkt å kysse den, men snudde den i stedet og snuste på innsiden av håndleddet mitt. En foruroligende skjelving gled oppover armen min. «Summer Garden fremhever den naturlige lukten av huden din.» Han smilte medvitende. «Og jeg skjønner veldig godt at du ikke vil dele denne parfymen med svigermoren din.»

«Kanskje det er egoistisk av meg?»

«Slett ikke.» Han tok på seg hatten. «Og hodepinen din er borte nå, hva?»

Jeg lo. «Du vekket nysgjerrigheten min i går. Hvordan i alle dager visste du at jeg hadde vondt i hodet?»

Han smilte. «Jeg er parfymemaker, mistress Finche. Lavendelolje er alle kvinners foretrukne middel mot hodepine. Og dessuten hørte jeg noe i stemmen din som sa meg at du hadde smerter. Bruk Summer Garden hver dag når solen er så sterk som nå, og lavendelen i parfymen vil holde hodepinen borte.»

«Det skal jeg.»

Han bukket og snudde seg for å gå.

«Forsiktig!» utbrøt jeg advarende. «Det er trappetrinn her …»

«Tre.» Han lette seg frem til det øverste med spissen på stokken sin. «Er hunden her fremdeles?»

«Nei, den har gått. Den pleier vanligvis å komme tilbake om kvelden. Jeg tror stuepiken vår forer ham med rester fra kjøkkenet.»

Mr. Harte gikk forsiktig ned trappen. «Ha en fin dag, mistress Finche.»

Jeg visste bedre enn å tilby meg å hjelpe ham denne gangen. «Takk igjen for parfymen. Den kommer til å gi meg stor glede, det vet jeg allerede nå, og særlig nå når byen er så overopphetet og full av vonde lukter.»

«Vent litt, til den mest fremtredende duften har fordampet, og så kan du lukte på håndleddet ditt igjen. Du vil kanskje bli overrasket.» Han satte på seg hatten, bukket lett til farvel og begynte å gå bort gjennom gaten.

Jeg fulgte ham med blikket, fascinert over at en blind mann kunne kle seg så elegant. Kanskje han hadde en kone, tenkte jeg, som satte sin ære i å passe på at ektemannen alltid tok seg bra ut?

Robert kom tidlig hjem den kvelden. «Alt er ordnet,» sa han da vi hadde satt oss til middagsbordet. «Jeg har skrevet leiekontrakt på huset i Mincing Lane for et år.»

Jeg sprang opp av stolen min og slo armene om ham. «Å, tusen, tusen takk, Robert!»

«Du har tydeligvis gjort din kone lykkelig i kveld, gutten min,» sa fader Finche og tok opp vinflasken som sto på bordet. «La oss skåle for det nye hjemmet deres.»

Jeg var så omtumlet av glede og lykke at jeg drakk vinen min altfor fort og satte den i vrangen. Robert klasket meg lett i ryggen, og da jeg klarte å puste normalt igjen, så jeg at moder Finche hadde fått tårer i øynene. Den åndeløse lykkefølelsen min fylte meg med medfølelse, og jeg strakte meg frem over bordet og tok hånden hennes.

«Det er ikke lange stykket bort til Mincing Lane,» sa jeg trøstende. «Og vi skal invitere dere til middag så ofte vi kan, og jeg håper du vil gi meg råd og tips om hvordan jeg skal innrede huset.» Det siste mente jeg slett ikke, men hun så så trist ut at jeg bare måtte si noe for å oppmuntre henne.

Hun sukket tungt og klemte hånden min. «Robert er alt jeg har igjen nå som datteren min har sviktet meg.»

«Vel, du kan få treffe ham når som helst.» Det fantes ikke ondskap i moder Finche, hun var bare litt forfengelig av seg. Og så hadde hun store problemer med å gi slipp på sønnen sin.

Hun sukket igjen, og til min store lettelse kom Bessie inn i det samme for å ta de brukte tallerkenene av bordet og servere oss søt vin og kandiserte aprikoser.