Lilas Taha

Bitre mandler

Oversatt av Mari Johanne Müller

Lilas Taha

Bitre mandler

Oversatt av Mari Johanne Müller

Til kjærlig minne om min far

Kapittel 1

Jerusalem

1948

De ba fem år gamle Fatimah om ikke å snu seg, men ingen ba henne om å lukke øynene. Ingen ba henne om ikke å lytte. Hun klemte ansiktet mot vinduet, en filledukke lå glemt i fanget hennes. Rolig regn la seg som spetter på det kalde glasset, og en flimrende gatelykt kastet brutte, gule stråler over den øde gaten. Fatimah satt stum, trøstet av det myke regnet, og så på scenen som utspilte seg i speilbildet i ruten. Hvis hun satt veldig stille, kunne det hende de glemte at hun var her.

Moren dyttet vekk jordmorens fiklende, geskjeftige hender og skjøv den enorme kroppen til kanten av sengen. Stønnende kom hun seg på føttene. Hun rykket i kragen på bomullskjolen, rev av knappene på fronten, og brystet, gjennomvått av svette, kom til syne. Hun spredte beina vidt fra hverandre. Væsker dryppet ned og gjorde kjolekanten og det falmede teppet fuktig.

«Legg deg på sengen igjen», instruerte jordmoren med hes røykestemme.

«Jeg klarer dette», peste mamma. «Barnet kommer. Jeg kjenner det.»

«Gjør som jeg sier.» Jordmoren stakk det rynkede ansiktet opp mot mammas. «Babyen din trenger hjelp. Du kommer ikke til å klare å presse den ut selv. Du har forsøkt hele dagen og hele natten …»

Døren ble røsket opp. Naboen ved siden av, Subhia, kom inn. Hun lukket døren og brettet opp ermene. «Hva kan jeg gjøre?»

Jordmoren stakk hendene innunder armene til mamma og prøvde å få henne tilbake på sengen. «Kom. Hjelp meg før det er for sent. Løft beina hennes.»

«Vi skulle ha tatt henne med til klinikken.» Subhia bøyde seg ned for å holde føttene til mamma. «Nå er det for sent. Alle i landsbyen har dratt.»

«Hun er sta. Hadde hun gjort som jeg sa, ville dette barnet vært ute nå.»

Raske rapp fikk tredøren til å riste. Kvinnene stivnet til.

«Vi må gå», sa Subhias mann innstendig fra den andre siden av den lukkede døren.

«Jeg kan ikke gå fra henne nå, Mustafa!» ropte Subhia over skulderen.

«Før eller siden kommer gjengene denne veien. Jeg venter ikke lenger. Barna er i lastebilen. Jeg rydder plass til kvinnene. Skynd dere!»

Subhia grep tak i jordmorens arm. «Hva sier du?»

«Vi får henne ikke engang tilbake i sengen.» Jordmoren ristet på hodet. «Og jeg forlater henne ikke. Bli med mannen din.»

Med et høyt skrik satte mamma seg på huk og dro ned de to kvinnene på hver side av seg. Hun grep tak i sengekanten og holdt pusten. Ansiktet ble skarlagensrødt og øynene var som sveiset igjen.

«Dumme kvinne, ikke press. Tiden er ikke inne!» ropte jordmoren. «Du kommer til å skade deg selv.»

«Jeg bryr meg ikke. Barnet er her!» Mamma skrek ut ordene. Så skrek hun til sin egen mor. Hun skrek til den døde ektemannen. Skrek til Gud at han måtte hjelpe henne, beskytte barnet hennes, gjøre slutt på lidelsene. Skrek til stemmen sviktet henne.

I en kort stund, et lite øyeblikk som ble svevende i tiden, forsvant alle verdens lyder. Ingen regndråper dunket mot vinduet foran Fatimahs ansikt. Ingen kvinne brølte hysteriske instrukser til moren hennes. Ingen panikkslagne naboer banket på døren. Bare én lyd kunne høres.

Et gisp.

Et skrik.

Fatimah løp bort til mamma, glemte at hun skulle være usynlig. «En gutt?»

Kvinnene ignorerte henne.

«Å, mamma, se på håret hans», hvisket Fatimah, forbauset over det lodne, røde tjafset.

Jordmoren pakket et håndkle om barnet. Hun la leppene over nesen og munnen på ham og sugde hardt, kinnene ble dype groper i det knoklete ansiktet. Hun trakk seg tilbake, spyttet på det skitne teppet og gjentok prosessen flere ganger. Hun skjøv barnet inn i mammas skjelvende hender.

Enda et bank fikk døren til å riste. «Subhia, vær så snill. Nå må vi dra.»

Mamma la leppene mot babyens panne. Den lille bevegelsen tømte henne for det lille hun hadde igjen av energi. «Ta ham.» Hun formet ordene med munnen.

Fatimah strøk håret vekk fra mammas fuktige panne. «Jeg skal hjelpe deg med å ta vare på ham, mamma.»

Subhia holdt gutten i armene, øynene hennes gransket jordmorens ansikt, morskt og illevarslende.

«Jeg kommer inn!» ropte Mustafa utenfor.

Jordmoren nappet til seg et teppe fra sengen og dekket det meste av mammas kropp.

Mustafa stormet inn, tok tak i skuldrene på kona si og dro henne opp fra gulvet. «Kom deg inn i bilen.» Han knelte på gulvet. «Få med dere det dere trenger. Jeg tar dere med herfra.»

«Gå. Ta med Fatimah også. Jeg blir her med henne.» Jordmoren dasket vekk hendene hans. «Ta med familien din.»

«Jeg forlater ikke dere to. Det er ingen igjen her. Du må passe på henne på veien til vi kommer til neste by. Hvis det er trygt, finner vi en lege.»

«Hun blør i hjel om du flytter henne.»

«Og dere dør begge to om dere blir. Du hørte hva gjengene fra Stern og Irgun gjorde i Deir Yassin. De slaktet folk, kvinner og barn. De vil gjøre det samme når de kommer hit. Slutt å snakke og få opp farten, gamlemor.»

Subhia satte seg på en haug med tepper på lasteplanet. Hun holdt babyen i armene. Hennes tre måneder gamle sønn, Shareef, sov i favnen til sin åtte år gamle søster, Huda. Plastpresenningen som skjermet dem mot regnet, sank ned i midten og hvilte på Hudas hode.

Fatimah klemte den lille kroppen ned ved siden av Huda og la hodet til mamma i fanget.

Jordmoren klatret inn. Hun strevde med å få mamma til å ligge behagelig.

«Husket du å lukke døren?» spurte Subhia.

«Jeg gjorde det.» Jordmoren klappet seg på brystet. «Jeg har husnøkkelen her.»

«Vi er tilbake om et par uker.» Mustafa slamret igjen baklemmen på lastebilen. «Med en gang dette er over.»

Kapittel 2

Damaskus

Ti år senere, 1958

Fatimah balanserte kleskurven på hodet, tok tak i kjolefalden med en hånd og gikk opp trappene til taket. Hun skjøv opp metalldøren og steg ut i en lys dag. Salryggede tau hang i sikksakk over hele det åpne området. Hun brukte hver centimeter av klessnoren for å henge opp den våte børen, jobbet så raskt hun kunne, nynnet hele tiden. Hun hadde andre plikter, men å vaske klær for den store familien tok hele dagen. Dette var den sjette og siste kurven. Hun hadde begynt ved daggry, og nå ville middagssolen fullføre oppgaven. Hun vippet rundt den tomme kurven så vannet skulle renne ut, og strakte seg.

En gutt ropte en rekke ukvemsord nede på gaten. Fatimah kjente igjen stemmen, men løp til rekkverket likevel, for å sjekke. Broren hennes sto midt i en sirkel med gutter, alle eldre og større enn ham.

«Omar!» ropte hun. «Møt meg nederst i trappen!»

Omar kikket opp og skulte mot søsteren fordi hun hadde avbrutt tumultene. Han dyttet seg gjennom guttemengden og satte kursen mot den treetasjes boligblokken.

Fatimahs løpende trinn ga gjenklang i trappeoppgangen. Omar ventet på henne ved det siste trinnet. Hånlige guttestemmer kunne høres bak ham.

«Reddet av storesøster!»

«Vi går ingen steder, Omar!»

«En ekte mann fullfører det han begynner på!»

«Hva trenger du, Fatimah?» Omars stemme levnet ingen tvil om at han var utålmodig.

Hun ristet ut kjolen sin for å hindre de fuktige flekkene i å klistre seg til beina. «Jeg hørte hva du sa. Hvor mange ganger har jeg sagt at du ikke skal bruke den slags språk?»

«Jeg prøvde å ikke bruke knyttnevene.»

«Det hadde skjedd om jeg ikke hadde avbrutt det, ikke sant?»

Han flyttet vekten fra side til side. «Beklager at jeg bannet.»

«Hva sloss dere om?»

Han trakk på skuldrene, klarte ikke å se uskyldig ut. «Ingenting.»

Fatimah hadde sine mistanker. Broren hennes stakk seg ut i mengden. Alle i nabolaget visste at han ikke hadde blodsbånd til onkel Mustafa. Hun hadde i det minste de samme fargene som barna hans. Fatimah gikk i ett med de andre, passet inn. Men broren hennes hadde lys hud, gyllenrødt hår og blå øyne. Omar førte seg annerledes enn de andre guttene. Han skred bestemt fremover, rynket pannen som om han konsentrerte seg om noe i det fjerne. Han smilte sjelden og ga inntrykk av å være ute på oppdrag.

Av grunner Fatimah ikke kjente til, pleide en irriterende gammel kvinne å kalle ham for «Engelskmannen», og kallenavnet hadde holdt seg. Broren hennes hatet tilnavnet, og hun visste at det var grunnen til nesten hver eneste slåsskamp han havnet i. Og mest sannsynlig grunnen til denne. Hun gikk nærmere for å børste skitt av kragen hans.

«Se hva du har gjort med skoleskjorten din. Gå opp og ta den av, så jeg kan vaske den og ha den klar til i morgen. Hvor mange ganger har jeg sagt at du skal gå rett hjem og skifte?»

«Tusen.» Omar klarte å få det pliktskyldige svaret til å høres ut som en anklage.

Fatimah overhørte det. «Og hva har hendt med håret ditt?» Hun strakte frem hånden for å glatte ut hårstråene som skjøt opp som antenner på toppen av hodet.

Han dukket og lot fingrene gli gjennom håret. «Det blåser i dag.»

«Vent nå litt.» Hun ble smal i blikket. «Hvordan har det seg at du ikke er på skolen?»

«Vet du ikke det?» Omar slo hendene sammen. «Gamal Abdel Nasser kom i dag. Hit til Damaskus!» Stemmen steg av iver og sprakk på det siste ordet. Han kremtet. «Nasser skal erklære seg som leder over unionen med Egypt. Andre arabiske land skal slutte seg til Den forente arabiske republikk.» Han blåste opp brystet og stirret på et sted bak den venstre skulderen hennes. «Vi skal reise tilbake til Palestina.»

Omars entusiasme hoppet og spratt rundt Fatimah, ansiktet hans var gledesstrålende, det glitret og danset i de himmelblå øynene. Hun prøvde å bevare den strenge tonen. «Så skolen lot dere gå tidlig?»

«Folk samler seg i gatene rundt Al Diafeh-plassen for å se president Nasser. Jeg skal dit.» Han ble stille og pekte bakover med tommelen. «Når jeg er ferdig med den gjengen.»

Fatimah skulle ønske hun kunne bli med ham for å se den berømte lederen. De siste par månedene hadde ikke folk snakket om annet enn at Nasser var i Syria. Da Nasser nasjonaliserte Suezkanalen to år tidligere, hadde de tre maktene Storbritannia, Frankrike og Israel sammen gått til angrep for å tvinge ham i kne. At han sto imot og ikke ga seg før de fremmede troppene trakk seg ut av Suezkanalen og Sinai, fyrte opp under arabisk nasjonalisme overalt, og han var blitt en stor helt. Omar var ikke den eneste som hadde den modige lederen som forbilde.

Fatimah grep Omar i albuen. «Kom deg så nært presidenten du klarer, jeg vil høre detaljer.»

Humøret til Omar endret seg. Han rynket pannen og trakk pusten dypt. «Snart skal vi vende tilbake til vår fars hus.»

Noe ved stemmen hans fikk henne til å tie. Noe alvorlig, noe som fikk ham til å virke eldre enn de ti årene han var. Hva foregikk i hodet til gutten? Han hadde aldri nevnt huset til faren deres før. Men så hadde også feberen lagt seg over nasjonen, den fikk folk til å sitte oppe om natten. Var det håp? Var broren hennes smittet? Han satt som klistret til radioen nesten hver kveld, lyttet til meldingene som ble kringkastet fra palestinske flyktninger i Libanon og Jordan med spørsmål om slektninger som var spredt utover andre flyktningleirer. Omar sa aldri et ord, men hun visste at han ventet for å høre nyheter om overlevende familiemedlemmer. Hvordan kunne man si til en gutt at han var den eneste mannen som hadde klart seg? At videreføringen av slektsnavnet Bakry hvilte ene og alene på hans skuldre?

Hun skjøv tanken fra seg. «Hvor er Shareef? Skulle ikke han også hatt fri?»

Omar snudde seg og kastet et raskt blikk utenfor. Han rykket til med haken. «Shareef er der borte.»

Fatimah gikk rundt ham for å se med egne øyne. Guttene i nabolaget ventet på Omar, Shareef sto utenfor sirkelen. Hun rettet pekefingeren mot ansiktet til Omar. «Han bør ikke bli skadet. Du vet hvor lei seg mamma Subhia blir da. Du får ham alltid til å havne i trøbbel.»

Omar ble knallrød i ansiktet, som en overmoden tomat. «Det er ikke min skyld at han alltid følger etter meg.»

«Nei, men du skal passe på ham. Shareef er ikke like sterk om deg.»

«Det er han som er eldst.» Omar la armene i kors over brystet. «Om noe burde han beskytte meg.»

«Mener du det? Tre måneders forskjell?» Fatimah ble mildere i stemmen nå. «Når har du noensinne ment at han er eldre? Du beordrer ham rundt som det passer deg. Så neste gang sender du ham hjem før du setter i gang å slåss. Er det greit?»

Omar hevet øyenbrynene og åpnet munnen for å si noe.

«Og du bør ikke slåss i det hele tatt», skyndte hun seg å skyte inn. «Det finnes andre måter å løse problemer på.»

En guttestemme ropte at «Engelskmannen» skulle komme ut og ta tilbake det han hadde sagt.

Omar la hendene på skuldrene hennes. «Ikke vær redd for Shareef. Jeg lar ikke noen skade ham.»

Han sendte henne et sjelden smil. Det gikk rett til hjertet på henne. Hva skulle hun gjøre med denne gutten når han ble mann? Det var bare fint at han ikke smilte mye. Jentene ville smelte foran føttene på ham, og han ville slåss med voksne menn.

«Ikke ødelegg skjorten din. Jeg forventer at du er inne om nøyaktig fem minutter. Du må skifte før du går til plassen.» Hun dunket ham lett på skulderen. «Bruk verken den skarpe tungen eller nevene.»

«Hva skal jeg kjempe med da?» Omar satte kursen tilbake til gaten.

«Tenk, Omar», ropte hun etter ham. «Bruk hodet.»

Han gjorde det. Han gikk rett mot den største gutten i gjengen, tok rennefart og stanget ham ned så han gikk rett i bakken.

Kapittel 3

Tre år senere, 1961

Med hensyn til å ta vare på de fem barna til mamma Subhia var Fatimahs morsinstinkt blant de aller beste. Ungene foretrakk hennes kjærlige og rolige personlighet fremfor sin egne strenge søster, Huda. Huda hadde strevd på skolen, sluttet etter tiende klasse og ble værende hjemme. Den gamle jordmoren tok henne under sine vinger, lærte henne alt som var å kunne om yrket sitt, og hjalp henne med å få jordmorlisens da hun ble atten. Huda ble den aldrende jordmorens høyre hånd, og hun ble ofte tilkalt av det palestinske flyktningsamfunnet. Jobben hennes var et ørlite tilskudd til familiens trange økonomi.

Hjemme fylte Fatimah tomrommet etter storesøsteren og klarte samtidig å få vitnemål fra videregående skole. Onkel Mustafa oppmuntret henne til å starte på sykepleierskolen, sa til henne at han ville finne på noe så de kunne betale for det. Men Fatimah visste at de ikke hadde råd. Siden onkel Mustafa jobbet på ullfabrikken og mamma Subhia var opptatt med å få barn, hadde Fatimah utsatt drømmene sine, eller slått dem fra seg.

«Hva mener du med at du har fått jobb?» spurte mamma Subhia en kveld.

Fatimah kom inn i rommet med et brett tyrkisk kaffe. Hun satte seg på sengen, var nøye med å ikke forstyrre baby Salma som sov ved siden av moren sin. «Um Waleed fortalte meg at hun har bruk for noen til å hjelpe seg noen timer om kveldene.» Fatimah snakket med dempet stemme. «Det er ikke langt herfra.»

«Um Waleed, kjolesyersken nederst i gaten?»

«Du kjenner henne. Jeg kommer hjem tidsnok til å legge barna, det bør ikke være noe problem.»

«Men habibti, du kan ikke engang tre i en nål.» Når mamma Subhia brukte det kjærlige ordet og det moderlige tonefallet, følte Fatimah seg alltid spesiell.

«Um Waleed sa at hun skal lære meg opp. Og hun trenger meg til å stryke antrekkene når de er klare, og gjøre enkle reparasjonsjobber. Hun skal betale meg for hvert plagg jeg blir ferdig med.» Fatimah lente seg fremover og understreket ordene. «Bare tenk på det. Jeg kan lære et yrke og tjene penger samtidig.»

Mamma Subhia ristet på hodet. «Vi forventer ikke at du skal tjene penger. Hvis du går på sykepleierskolen, får du en utdannelse og en bedre betalt jobb.»

Fatimah senket blikket mot kaffekoppen. «Du vet at det ikke kommer til å skje, i hvert fall ikke på en god stund. Jeg er ikke noe bedre enn Huda, og hun jobber.»

Baby Salma lagde en lyd i søvne som bare moren hennes forsto.

Mamma Subhia la hånden på barnets mage og kjærtegnet den. «Huda har aldri vært interessert i skolen. Vi hadde ingen andre muligheter for henne. Og uten Omar får jeg ikke Nadia til å åpne en bok. Det bekymrer meg at hun er så avhengig av ham. Hun blir elleve snart, hun er ingen liten jente lenger.» Mamma Subhia la den andre hånden på Fatimahs kinn. «Du er smart, habibti. Du kan skape en fremtid for deg selv.»

Fatimah så inn i mamma Subhias øyne og kjente at varmen fra henne rant over. Uten å nøle hadde denne kvinnen tatt dem til seg etter at deres egen mor døde på veien da de flyktet, og hun hadde gitt dem et hjem, behandlet dem som sine egne barn. Noen ganger litt bedre. Hun skyldte henne mye, og Omar kunne takke henne for at han var i live. Hun kunne ikke la denne familien ta ansvar for utdannelsen hennes, og hun måtte finne en måte å betale for Omars utdannelse på også.

«Om et par år er Omar ferdig på videregående. Jeg må tenke på fremtiden hans.» Fatimah tok den siste slurken av kaffekoppen. «Om jeg begynner å jobbe nå, vil jeg klare å spare opp nok til å sende ham på universitetet.

Babyen krevde oppmerksomhet med et høyt skrik. Mamma Subhia løftet henne opp mot skulderen og klappet henne på ryggen. Hun fortsatte å gråte.

«Og i tillegg må vi tenke på Shareef», fortsatte Fatimah. «Onkel Mustafa har nok å hanskes med. La meg hjelpe. Jeg skal lage i stand en flaske.» Hun skyndte seg ut på kjøkkenet og håpet hun kunne hjelpe mamma Subhia med å stilne babyens gråt. Hun hadde ikke klart å amme siden hun hadde født sønnen sin, Shareef. Høy feber hadde herjet med henne i ukevis, og jordmoren forbød henne å amme ham. Det samme hadde hendt med døtrene Nadia og ett år gamle Farah. Familien hadde måttet kjøpe dyr morsmelkerstatning til hvert barn, inkludert Omar. Enda en grunn til at Fatimah skulle finne en jobb, hjelpe til hjemme. Fatimah gikk tilbake til soverommet og leverte fra seg flasken. Snart ble Salmas gråt avløst av sugelyder.

«Ser du hvordan du hjelper til?» Mamma Subhia smilte ned mot barnet sitt. Hun la hodet på skakke og myste med øynene. «Er ikke sønnen til Um Waleed en av lærerne på gutteskolen?»

«Waleed? Jeg tror han er historielærer. Hvordan det?»

«Waleed og moren hans er bra folk. Det er ikke sikkert dette er en dårlig idé likevel. La oss diskutere det med Mustafa når han kommer hjem.»

«Det er første torsdag i måneden.» Fatimah skjulte et smil bak hånden. «Onkel Mustafa kommer sent hjem i kveld.» Så lenge hun kunne huske, hadde onkel Mustafas eneste fritidssyssel vært den ene kvelden i måneden når han dro på kafé med venner og hørte på den fortryllende stemmen til den legendariske sangeren Umm Kulthum på radio. Folk la planene sine rundt den første torsdagen i hver måned. Det var nesten ingen som gikk glipp av den ekstatiske, nattelange hendelsen.

Mamma Subhia ga barnet til Fatimah og kom seg raskt på føttene. «Jeg kan ikke tro at jeg glemte å skru på radioen. Konserten begynner snart.» Hun gikk ut i stua. «Jeg snakker med Mustafa om jobben din i morgen. Sett frem en skål med mandler han kan kose seg med i morgen tidlig.» Mamma Subhia blunket til Fatimah og skrudde på radioen. «Å spise mandler får ham til å mimre om Palestina. Det vil hjelpe til med å få ham i godt humør.»

Kapittel 4

Mustafa subbet inn gjennom døren og satte kursen rett mot badet. Han dro av seg klærne og la den skitne, blå uniformen i skittentøyskurven. Jobben i produksjonen på ullfabrikken gjorde at han kom hjem med tynne fibre på klærne, kroppen og i håret. Han måtte sørge for at de ikke føk av gårde i luften familien hans pustet inn.

Han skrubbet huden ren under det varme vannet idet en hissig hostekule grep tak i ham. Han lente en knoklete skulder mot veggen og så på blodet som virvlet ned i sluket.

«Er du snart ferdig?» Subhias stemme lød dempet gjennom døren. «Middagen er klar.»

Mustafa lukket øynene. «To minutter.» Han håpet stemmen bar med seg i det minste litt styrke.

Små partikler hadde samlet seg i lungene, tok opp plassen der oksygenet burde være. Det var sånn legen han hadde vært hos tidligere den måneden, hadde forklart det. En mann som ham hadde ikke noe å gjøre i den trykkende atmosfæren i ullfabrikken. En bonde burde være ute på de åpne jordene, svette under solen, trekke frisk luft ned i lungene. Mustafa hadde avfeid legens meningsløse kur. Han jobbet. Mens mange menn blant flyktningene ikke fikk seg jobb, hadde familien hans tak over hodet, nesten nok å spise. Han kunne takle å få noen hosteanfall nå og da. Og uansett var det ingen frukthager med aprikos- og plommetrær han kunne stelle med i denne trange byen.

Han hadde kommet seg i klærne og følte seg litt bedre, og satte seg ved enden av bordet. Barna hans satt allerede på sine faste plasser og snakket om hvordan dagen hadde vært, unntatt Omar. Mustafa sukket.

«Hvor er han?» Han rettet spørsmålet mot Fatimah, som gynget baby Salma på fanget.

«Han gikk til bakeriet på hjørnet. Han bør være her når som helst.»

Subhia sendte rundt en skål med yoghurt. «Vi hadde ikke mer brød. Omar meldte seg frivillig. Vi begynner å spise. Han er nok allerede på vei opp trappen.»

Alle begynte å øse mat over på tallerkenene. Omars sedvanlige bank på døren – tre raske slag – hørtes.

«Hvorfor kan ikke gutten bare gå inn?» mumlet Mustafa stille. «Hvorfor må han be om tillatelse hver gang?»

Under bordet la Subhia en beroligende hånd på kneet hans. «Omar er bare høflig», hvisket hun.

«Dette er hjemmet hans», forsøkte Mustafa å hviske tilbake. «Hvor mange ganger har jeg bedt deg om å gjøre det klart og tydelig for ham?»

«Han er nesten fjorten.» Subhia senket stemmen ytterligere, sørget for at ingen av de andre hørte henne. «Han blir voksen. Hvis det får ham til å føle seg bekvem, hvilken skade kan det gjøre?»

«Shareef banker da ikke før han kommer inn, eller hva?» Mustafa slapp en klatt yoghurt ned på tallerkenen. «Omar burde føle seg like hjemme.»

«Ja vel, men vi må forholde oss til guttens natur, Mustafa. Jeg har hengt opp et tungt teppe som skillevegg på rommet deres. Shareef og Omar på den ene siden, jentene på den andre.» Hun klappet ham på kneet igjen. «Det er bedre på den måten.»

Elleve år gamle Nadia gled ned fra stolen sin og gikk for å åpne døren. Hun løftet armene og kastet seg om halsen til Omar, slik hun pleide å hilse på ham. Siden han hadde skutt i været de siste par årene, var det enkelt for ham å legge en arm rundt midjen på henne og bære henne tilbake til stolen mens hun hvinte og fniste. Han la den flate pitabrødstabelen han hadde i den andre hånden, på bordet. «De hadde gått tom for dagens rasjon på bakeriet. Jeg måtte gå til det to gater bortenfor. Jeg fikk tak i den siste stabelen.» Omar gikk til stolen ved siden av Nadia og dumpet ned. «Beklager at jeg er sen, onkel Mustafa.»

Mustafa var sliten og kunne ikke hjelpe for at han ble irritert. Var det det at Omar var sen som fikk ham til å bli frynsete, eller var det noe annet? Han klarte ikke å sette fingeren på det. Han nikket bekreftende og forsynte seg med en stor porsjon ma’loubeh. Hovedretten med ris og blomkål manglet en viktig ingrediens – kjøtt. Igjen. Det nærmet seg slutten av måneden. Subhia strakte lønnen hans så langt hun kunne, noe som betydde at det ikke ble kjøtt- eller kyllingretter de siste par dagene.

Fra øyekroken la han merke til at Nadia stakk fingeren i skulderen til Omar i et åpenlyst forsøk på å få oppmerksomhet. Men Omar på sin side nistirret på tallerkenen og ignorerte henne. Hun lente seg nærmere og hvisket noe i øret hans. Omar hevet øyenbrynene. De to var visst helt i sin egen verden. Båndene mellom dem hadde alltid vært sterke, det var nesten underholdende å se på.

Huda, som hadde matet lille Farah med en skje, glefset plutselig til. «Slutt med det. La ham være i fred, Nadia.» Huda konverserte ved å gi ordrer.

«Jeg ville vite om han hadde tatt med siste nummer av Five Adventurers til meg som han lovet.» Nadia hørtes redd ut. «Jeg er ferdig med hjemmeleksene.»

«Du er ikke noe barn lenger, så slutt å oppføre deg som et», fortsatte Huda med samme kommanderende tonefall. «La Omar spise i fred. Ikke plag ham.»

Omar løftet blikket. «Hun plager meg ikke.» Han snudde seg mot Nadia. «Jeg ser over leksene dine etter middag. Om du har gjort det riktig, kan det hende jeg har noe til deg i jakkelommen.»

Nadias ansikt lyste opp i et stort smil. «Nummeret om det forsvunne halskjedet?»

Omar nikket.

«Bestikkelser? Er det sånn du får henne til å gjøre lekser?» Den skarpe stemmen til Huda kunne ha skåret gjennom brødet Omar hadde i hendene. «Fyller hodet hennes med tullball fra de tåpelige oversatte bøkene?»

Omar smelte tilbake. «Hun prøver i det minste.»

Skjeen Huda holdt i hånden, falt ned på tallerkenen. «Og hva skal så det bety?»

Omar så henne rett inn i øynene. «Bare fordi du ikke hadde evner til å gå på skolen, betyr ikke det at Nadia må følge i dine fotspor.»

«Og du har påtatt deg oppgaven å lære henne opp?» Huda dro munnviken oppover i et skjevt, syrlig smil. «Jeg lurer på hvor du har fått hjernekapasiteten fra.» Hun viftet hånden mot Fatimah. «Søsteren din klarte så vidt å bestå.»

Omar ble rød i ansiktet. «Det viktige ordet er bestå. Du vet, det motsatte av å stryke.»

«Hold kjeft!» Spyttdråpene sprutet ut av munnen til Huda i følge med ordene.

Fatimah trakk pusten hørbart, og broren rettet oppmerksomheten mot henne.

Omar skjøv tallerkenen fremover og mumlet stille. «Da var det på’n igjen.»

«Hvordan våger du å snakke til meg på den måten?» Huda fortsatte det verbale angrepet. «Du glemmer plassen din, Omar. Jeg er eldst her, og jeg tolererer ikke at du …»

Mustafa slamret hånden i bordet. «Nå er det nok!»

Vann skvulpet fra glassene. Huda bet seg i underleppen for å holde munn.

«Omar gjør en god jobb med å holde Nadia på rett spor», skjente Mustafa. «Jeg vil gjerne spise ferdig i fred. Huda, jeg forventer at du skal oppføre deg som det voksne mennesket du er. Be om unnskyldning til Omar. La oss bli ferdige med dette tullet.»

«Det går bra, onkel Mustafa», sa Fatimah. «Omar vet at Huda ikke mente det. Det er ikke behov for noen unnskyldning.» Hun kikket bort på Omar. «Jeg er sikker på at han ikke ville gjøre Huda opprørt, eller hva, Omar?»

Omar nikket én gang.

«Her.» Fatimah la et par skjeer med ris på Hudas tallerken. «Du har nesten ikke spist noe på grunn av Farah. Du har jobbet hele dagen, du må være utslitt. Var det en gutt eller jente du tok imot?»

Mustafa beundret Fatimahs evne til å bruke den milde stemmen for å kontrollere gutten og roe den anspente situasjonen med Huda, som hadde alle pigger ute. Ingen våget å heve stemmen mot Huda, bortsett fra Omar. Den sure personligheten hennes skremte søsknene og holdt dem på armlengdes avstand. Og Omar hadde hun aldri likt. Hun var gammel nok til å huske omstendighetene rundt fødselen hans, og Mustafa mistenkte at Huda mente Omar var en inntrenger i familien. Hun kom godt overens med Fatimah fordi hennes vennlige personlighet aldri fremsto som noen trussel for Hudas autoritære karakter. Men Omar tok til motmæle mot Huda hver gang han fikk sjansen, og beskyttet de andre så godt han kunne fra den skarpe tungen hennes. Til og med Shareef tok dekning bak Omar. Mustafa ville ikke innrømme det, men i det stille innså han at hans kjødelige sønn manglet ryggraden Omar hadde.

Han flyttet blikket bort til Shareef som i stillhet observerte den høylytte tretten. Med begge albuer på bordet og nakken bøyd satt Shareef og lot blikket gli mellom Omar og Huda med et bekymret uttrykk i ansiktet. Mustafa ville ha taklet sykdommen som tærte i stykker lungene hans, litt bedre om han hadde visst at sønnen ville ta ansvar for familien når han var borte. Mustafa ristet på hodet. Hva var det han tenkte? Det var for tidlig å ha tanker om det dystre temaet, hans undergang. Han var fortsatt i stand til å jobbe og sørge for barna sine.

Han tok en stor slurk vann og gransket barnas ansikter. Vannet la seg i magen som en sementklump. Realitetene tilsa at han burde satse på den viljesterke Omar – ikke Shareef – for å sørge for jentene, uansett hvor tøft det ville bli for Huda å godta det.

Han gjenopptok arbeidet med å forsøke å svelge det substansløse måltidet. De siste par dagene hadde alle hatt nervene i høyspenn. At unionen mellom Syria og Egypt var blitt oppløst, hadde gått hardt inn på dem. Den forente arabiske republikk hadde bare vart i knappe tre år, men det var lenge nok til at en ambisiøs gutt som Omar ville kjenne på skuffelsen og bitterheten som følger et stort tap.

Omar hadde nok av grunner til å miste tålmodigheten med Huda. Hun hadde sluttet på skolen og gjort det til sin sak å fornedre alle som ikke hadde gjort det, og hun var rask til å legge skylden på ham for eventuell ugagn Shareef rotet seg borti. Men den virkelige grunnen var at hun åpenbart mislikte at han var der. Huda hadde fått Omar til å forstå hvorfor hun var så ivrig etter å frigjøre Palestina, slik den karismatiske president Nasser hadde lovet i sine lidenskapelige taler. Det ville føre til at Omar fant tilbake til røttene sine og kom seg ut av livet deres. Hun sa det aldri rett ut, men gutten var smart og følsom av natur. Han skjønte hva hun mente, uten tvil. Det spilte ingen rolle lenger. Nassers løfter hadde gått i tusen knas sammen med den oppløste unionen, sammen med alles drømmer om å vende tilbake til hjemlandet.

Mustafa gned tallerkenen ren med en bit pitabrød. Uansett hva han og Subhia gjorde, fikk de ikke eldstedatteren til å bli mer vennlig innstilt overfor den foreldreløse. Innerst inne kunne han ikke klandre henne. Han trengte ikke være en ekspert for å vite at grusomhetene Huda hadde vært vitne til på veien den natten de flyktet hjemmefra, måtte ha ødelagt den unge sjelen hennes.

Kvinner og barn stuet sammen på lasteplan, i biler eller varebiler, gamle folk som balanserte på ryggen til hester og esler, familier som pilte av gårde til fots. Fortellinger om massakren i Deir Yassin og nabolandsbyene hadde dundret som en kampestein ned fjellet, og forferdelige detaljer som ble fortalt av de få gjenlevende, ga den økt fart. Han kunne ikke på noen måte ha skjermet Huda fra å se blodbadet etter den grufulle forbrytelsen. Han hadde tatt veien som gikk gjennom nabolandsbyen Eim Karim, hadde lett etter broren og familien hans, bedt til Gud om at de hadde flyktet og var i sikkerhet.

Mustafas hånd stanset halvveis opp til munnen. Han hadde ikke kunnet stoppe, ikke engang for å begrave barna. Så mange lik lå strødd, kastet på gaten som søppel, hundene bet i dem. Han la pitabiten tilbake på tallerkenen og tittet bort på Huda. Det var som om stanken av død hadde klamret seg til nesen hennes siden den dagen, hadde stemplet et uttrykk av vemmelse i ansiktet hennes. Hva slags mareritt led hun under? Hun var åtte den gangen. Kanskje hun irrasjonelt klandret Omar for at avreisen ble forsinket, og at de ble utsatt for grusomhetene. Hvem visste hva som foregikk i hodet hennes? Hvis hun ble litt mildere anlagt, kunne hun kanskje tiltrekke seg en kar som kunne hjelpe henne til å leges, og stifte familie selv, kanskje hun da kunne få føle litt lykke. Hun var nesten tjueen, og tiden løp snart fra henne.

«Alhamdulillah. Kan jeg gå fra bordet?» spurte Omar og avbrøt Mustafas tanker.

«Gjør det du, habibi», svarte Subhia.

Omar gikk fra bordet og tok med tallerkenen til kjøkkenet.

Nadia fulgte etter ham som en skygge. «Kan du se over leksene mine nå?»