Elin Brend Johansen

32

Alvestad

Farlig spådom

Elin Brend Johansen

32

Alvestad

Farlig spådom

De viktigste personene:

Ingrid Alvestad | – | eier av Alvestad
Edvard Alvestad | – | gift med Ingrid
Victoria og
Bjørn Anders Alvestad | – | Ingrids barn med Håkon
Karen Sofie og
Embrek Alvestad | – | Ingrid og Edvards barn, tvillinger
Louise Engh | – | Ingrids lillesøster, gift med Jakob Engh
Agnes, Kristiane, Alma og
Sigmund Engh | – | Louise og Jakobs barn
Oskar | – | Louises sønn med Sylvester Lysk
Kristoffer Bakken | – | eier nabogården til Alvestad
Ida Bakken | – | gift med Kristoffer
Jon Sigurd Bakken | – | Ida og Kristoffers sønn
Hanna Moen | – | født Bakken, gift med Torstein Moen
Charlotte Krüger | – | Ingrids venninne
Christian Krüger | – | sorenskriver, gift med Charlotte
John Holmeng | – | lensmann i Fet
Pauline Holmeng | – | lensmannens hustru
Jeremias Holmeng | – | lensmannens sønn, fullmektig
Sigrid Holmeng | – | født Bakken, gift med Jeremias
Eugenie Vilmersen | – | fru Vilmersens eldste datter
August Møller | – | venn av familien på Alvestad
Elisabeth Møller | – | Augusts datter

Slik sluttet forrige bok:

Et skrik rykket henne ut av tankene. Det hadde kommet fra etasjen over, og det tilhørte Lovinda. Sigrid skyndte seg opp til datteren, det raskeste hun kunne. Lovinda satt oppreist i sengen. Knuget dukken inntil brystet.

– Hva er det? sa Sigrid skremt. Lovinda kastet seg om halsen hennes da hun satte seg på sengekanten. Gråt inn mot henne.

– Malene forteller meg så skrekkelige saker, hulket Lovinda. – Jeg sier at hun skal slutte med det, men hun viser meg bildene likevel.

– Så, så, sa Sigrid og strøk datteren over håret. – Det går nok fint, skal du se.

– Nei, det gjør ikke det, hikstet Lovinda. – Det er så fryktelig, mor. Jeg vil ikke tenke på det.

– Hva er det du ikke vil tenke på? sa Sigrid mildt.

– Døden, sa Lovinda og så på moren med tårevåte øyne. – Malene viste meg døden.

– Du må forsøke å sovne igjen, det var bare et mareritt, sa Sigrid. Datteren hadde alltid vært følsom, og hun hadde ofte mareritt. Det var ikke første gangen Sigrid hadde vært inne for å roe henne ned om kvelden eller natten.

– Jeg klarer det ikke, mor, ikke denne gangen. Jeg vil ikke at de skal dø.

– Hvem er det du ikke vil skal dø? Sigrid så forundret på henne.

– De på Alvestad, sa Lovinda fortvilet.

– Det var bare en drøm, sa Sigrid. – Det er ingen på Alvestad som skal dø.

– Malene lyver aldri, sa Lovinda. – Det kommer til å skje, mor. Jeg vet det, og det er ikke noe vi kan gjøre for å endre på det. Selv ikke Gud kan hjelpe.

Sigrid ble skremt av fortvilelsen i datterens røst, men hun forsøkte ikke å la seg merke med det. Lovinda var følsom og hun hadde sterk fantasi, sa hun til seg selv.

– Legg deg ned og sov igjen, sa hun mildt og strøk datteren over håret.

– Men jeg så det, sa Lovinda fortvilet. – Malene viste meg kisten på tunet. Den tjærebredde kisten. Den betyr død. Noen kommer til å dø på Alvestad.

1

Juli 1892

Det hadde mørknet utenfor, det var bare parafinlampen på veggen som lyste opp det lille værelset på kåret. Det ga rommet en varm glød som ikke på noen måte passet til stemningen Ingrid var i. Hun satt oppreist i sengen, støttet opp av to puter.

Karen Sofie hadde sovnet, men nå og da forstyrret et par hosteanfall den rolige tilstanden hun ellers så ut til å være i, og for hver gang hun hostet, stakk angsten i Ingrids hjerte. Det var hennes skyld at datteren var syk. Det var hun som hadde dratt sykdommen i hus.

Hendene skalv da hun foldet dem. Hun hadde bedt til Gud flere ganger, og selv om hun ikke næret noen tro på at det ville hjelpe, kunne hun ikke la noe være uprøvd. Hun måtte forsøke alt.

Blikket hennes vandret fra datteren og rundt i det enkle værelset. Utenfor den lukkede døren befant stuen seg. Et rom som huset mange minner for Ingrid, både gode og vonde tildragelser. En kveld for mange år siden hadde hun gått langsomt inn dit, akkompagnert av de skjøre tonene fra en fiolin. I lyset fra blafrende stearinlys hadde Håkon overrakt henne trolovelsesgaven, et mangletre. Han hadde gjort alt han kunne for å gjøre kvelden til en fin opplevelse for henne, og hun hadde ønsket å tro på det, på dem og på ham. Hun hadde håpet at de ville gjøre hverandre lykkelige, selv om det var en annen mann som eide hjertet hennes. På den tiden hadde hun også vært fylt av frykt for at Håkon skulle finne ut hvilken bedragerske hun egentlig var, som giftet seg med ham bare for å få en far til sitt ufødte barn.

Charlotte visste hva hun hadde gjort den gangen. Ingrid lurte på hva Karen Sofie og Victoria ville ment om henne dersom de hadde visst. Karen Sofie var så edel, tvers igjennom. Hun satte alltid andre foran seg selv, og hun mislikte løgnaktighet. Victoria var svært opptatt av rettferdighet.

Ingrid så bort på den yngste datteren igjen. Karen Sofie og Victoria hadde forskjellige fedre, men var likevel like på flere måter. De kjempet for andre enn seg selv, og begge hadde sterke meninger. Mange oppfattet Karen Sofie som stille og lite meddelsom, fordi hun ikke sa like klart ifra som det storesøsteren gjorde.

I tankene ble Ingrid trukket flere år tilbake i tid. Hun husket frykten hun hadde følt da Håkon forsto at Lille-Anders ikke var hans barn, og hun kom aldri til å glemme sorgen i øynene hans. Lyset i dem som brått forsvant. Livet deres ble aldri det samme etter det, selv om ferden mot bunnen hadde startet mye tidligere, da Håkon slo henne kvelden før bryllupet.

Karen Sofie rørte på seg og klynket. Ingrid la hånden på datterens panne. Den var varm.

– Mor, hvisket Karen Sofie hest, uten å åpne øynene.

– Jeg er her, sa Ingrid. Hun måtte holde seg rolig for datterens skyld, kunne ikke la Karen Sofie se frykten hun følte. Hun hadde sett de syke menneskene i arbeiderbrakkene og visste hva skarlagensfeberen gjorde med folk. Hun hadde lest om epidemien i avisen, om mange dødsfall og tragedier. Sykdommen var særlig hard mot de yngste, som ikke hadde så stor motstandskraft.

En iskald klo klemte om hjertet hennes, men Karen Sofie var ikke så liten lenger, sa hun til seg selv. Hun hadde levd et godt liv med næringsrik mat, hun burde ha større motstandskraft i seg enn de fattige ungene hadde. De som levde i kjølige og trekkfulle hus og sjelden kunne gå mette til sengs. De som ikke eide klær som holdt dem varme eller foreldre som hadde penger til å kjøpe medisiner.

– Forsøk å sove litt igjen, Karen Sofie. Du vil kjenne deg bedre når du våkner i morgen.

Karen Sofie mumlet noe utydelig. Ingrid kjente kjærligheten brenne i hjertet da hun strøk datteren over det mørke håret. En slik kjærlighet som aldri lar seg slukke. En evig, oppslukende og intens kjærlighet man aldri helt kan forstå før man har kjent den på egen kropp. Selv Lille-Anders, som hun aldri hadde fått anledning til å bli kjent med, eide en slik plass i hjertet hennes, og det hendte fremdeles at hun tenkte på hvordan livet ville ha vært dersom han hadde fått leve. Da ville han hatt odelen på Alvestad.

Hva om feberen ikke slapp taket i Karen Sofie, men tok henne fra dem? Hvordan skulle hun overleve det? Og hva om hun selv ikke ble frisk? Tanken på å dø fra barna og Edvard, skremte henne.

Ingrid brettet dynen til side og reiste seg ustødig. Hun kjente seg elendig da hun gikk bort til parafinlampen og skrudde ned veken. Skumringen trakk inn i værelset. Det ble ikke like mørkt på sommernettene, men Ingrid følte mørket på et annet vis denne kvelden. Det snek seg innpå dem, la seg rundt dem og truet med å kvele dem.

– Hva er det som plager deg? Jeremias så bort på Sigrid.

Hun hadde satt seg med håndarbeidet, men det ble ikke noen greie på strameibroderiet denne kvelden. Bevegelsene med nålen var langsommere, og tankene hennes var helt andre steder.

– Hva? Sigrid løftet blikket mot ektemannen.

– Du har hvilt nålen lenge nå, sa Jeremias og så på henne. – Jeg kjenner deg. Det betyr at du grunner på noe.

Sigrid så fra ektemannen og ned på håndarbeidet igjen. Det skulle bli et bilde av en gård etter hvert, et rødmalt hus med hester og mennesker utenfor. Trær, blomster og himmel. Men hver gang hun kikket ned på det uferdige arbeidet, gikk tankene hennes til Alvestad og Ingrid.

– Lovinda sa noe merkelig før hun gikk til ro i kveld, sa Sigrid lavt. Hun syntes det var vanskelig å sette ord på det datteren hadde fortalt henne. – Hun var livredd og fortalte meg at noen kom til å dø på Alvestad.

Jeremias fikk en nyve mellom øynene.

– Hva fikk henne til å ytre en slik påstand? sa han overrasket. – Har det hendt noe jeg ikke kjenner til?

– Hun var skrekkelig opprørt og insisterte på at hun berettet sannheten for meg, sa Sigrid. – Hun er overbevist om at døden kommer til å innhente noen på gården.

– Lovinda er en ung pike, og de har ofte sterk fantasi. De forestiller seg det ene og det andre, og dikter opp eventyr i sitt eget hode. Stemmen til Jeremias var rolig.

– Kanskje du har rett. Sigrid så ned på håndarbeidet igjen, men hun kjente seg ikke roligere. Jeremias hadde vanligvis en beroligende virkning på henne, men Lovindas røst hadde vært annerledes denne kvelden. Datteren hadde virket skrekkslagen.

– Kanskje? Jeremias smilte. – Du engster deg for meget, Sigrid. Det er ingen som kommer til å dø på Alvestad, og i hvert fall ikke på en slik måte at vår datter får nyss om det først. Slike historier hører bøkene til. Lovinda er en spesiell, ung pike, men noen sannsigerske er hun ikke.

Sigrid foldet hendene.

– Hadde det stått dårlig til på Alvestad, ville vi uansett fått beskjed om det, tror du ikke?

Sigrid måtte gi ham rett i det, men hun klarte likevel ikke å fri seg fra frykten. Da Jeremias vendte oppmerksomheten mot avisen igjen, gikk hennes tanker til datteren. Lovinda var et spesielt barn. Det var ikke bare denne hendelsen som hadde forundret Sigrid, det hadde vært flere. Små ord og setninger som hun nå begynte å tenke på igjen.

Men nei, Jeremias hadde nok rett. Lovinda var ingen sannsigerske. Kanskje hadde hun hørt om de syke i arbeiderbrakkene i Lillestrøm og fått mareritt på grunn av det? Det var nok sannheten.

Beroliget av egne tanker, løftet Sigrid nålen igjen og sydde flere sting på det tynne stoffet. Det var ikke noe galt fatt på Alvestad, men for å være på den sikre siden, ville hun besøke Ingrid neste dag. Det var tross alt en stund siden sist de hadde talt sammen, og Sigrid ville gjerne høre nytt om Victorias tilværelse i Christiania. Og så kunne hun fortelle om Lavrans.

Sønnen hadde det sikkert storveis i Valdres. Selv hadde hun aldri vært så langt hjemmefra, men hun hadde hørt at det var et fint sted, med vakker natur og hyggelige mennesker. Hun var glad for at Lavrans hadde fått en god venn. Han trengte det, sønnen hennes. Det var gjennom gode vennskap man fant styrke til å holde ut i vanskelige tider. Hun visste ikke selv hva hun skulle gjort dersom hun ikke hadde hatt Ingrid og Charlotte. De to venninnene hadde alltid støttet henne.

– Jeg er glad for at vi sendte Lavrans til København, sa Sigrid og kikket bort på ektemannen igjen. – Han virker mer tilfreds nå. Jeg ser at han trives.

– Ja, det var en god tildragelse. Og han gjør det svært godt også. Ikke for det, jeg har alltid visst at det var et klokt hode på den gutten. Han måtte bare bestemme seg for å gjøre en innsats.

– Tenk om han blir prest her i egnen en dag, sa Sigrid drømmende.

– Det er ikke en umulighet når han gjør det så godt på universitetet. Far kjenner dessuten flere embetsmenn som vil kunne legge inn et godt ord for ham dersom det blir aktuelt.

– Det venter ham en god fremtid, sa Sigrid, og ordene fylte henne med en sterk ro. Hun hadde vært så bekymret for sønnen, for raserianfallene og hvordan han stengte dem ute. Hun hadde vært redd for at tiden med Konrad Borge hadde skadet sønnen for alltid, gitt ham dype sår i hjertet som aldri ville komme til å gro.

– Og jeg forstår at din far også ser lysere på fremtiden. Han virket som et nytt menneske da vi var der og hilste på Tormod.

Hun la merke til den mørke minen som for over ansiktet til ektemannen. Jeremias hadde aldri godtatt at faren giftet seg med Pauline. Ikke bare på grunn av hennes bakgrunn, men mest fordi han anså henne som en lykkejeger som kun var ute etter farens penger. Med en sønn hadde hun sikret seg for all fremtid.

– Ja, det ser ut som far har det bra.

De hadde vært der i visitt en uke etter fødselen. Jeremias hadde helst sett at han hadde sluppet å være med, men han forsto at det ville vært svært uhøflig.

– Jeg tror ikke vi skal være så engstelige for Pauline, sa Sigrid. – Hun virker mildere, og jeg tror hun er oppriktig glad i din far.

– Vi får nå se på det, sa Jeremias. – Jeg har ennå ikke glemt at hun truet meg.

– Men Tormod er tross alt halvbroren din, minnet Sigrid ham på.

– Ja, og det er noe jeg har vanskelig for å venne meg til, sa Jeremias. – Men jeg skal ikke holde det imot ham. Han er uskyldig i alt dette.

– Og din far kommer heller ikke til å la ham ta din plass, Jeremias. John er en rettferdig mann.

– Kjærlighet får mennesker til å agere på merkelig vis, sa Jeremias, før han mildnet litt. – Men du har rett, Sigrid, like lite som du skal bekymre deg for Lovindas uttalelser, skal jeg engste meg for far og fremtiden. Vi får ta ett år av gangen og se hva som hender, men jeg tilstår at jeg opplever det hele som en meget selsom situasjon.

– Jeg kommer til å reise til Alvestad i morgen. Ikke fordi jeg tror at Lovinda har rett i det hun sa, men det er en stund siden jeg talte med Ingrid, og jeg ønsker å høre nytt om Victoria.

– Det var en god tanke, nikket Jeremias.

Da han smilte til henne, husket Sigrid andre tider, sammen med Konrad Borge. Bare det å nevne Ingrid Alvestad hadde gjort ham rasende. Det hadde vært vonde år, og selv om minnene aldri helt ville slippe taket i henne, hadde hun maktet å legge det bak seg, takket være barna og Jeremias. Han var i besittelse av en sjelden tålmodighet. De første årene de var gift, hadde hun gått rundt med en konstant frykt for at han skulle forlate henne, men han hadde gjort frykten til skamme.

– Kanskje får jeg høre nytt fra Bakken også, sa Sigrid, og en sår undertone vibrerte mellom ordene hennes.

– Det ville vært på tide. Din bror forstår ikke sitt eget beste. Det vil alltid komme en tid da man trenger familien mer enn noe annet, og da vil han angre på hvordan han har behandlet deg, Sigrid.

– Jeg har ofte lurt på hvorfor han ikke har tilgitt meg, sa Sigrid lavt. – Jeg forstår at jeg handlet overilt da jeg flyktet til Christiania, men det er så mange år siden nå.

– Dette har vi talt om før, og du får meg ikke til å være enig i at du opptrådte overilt eller skandaløst. Du fryktet for ditt eget liv og for fremtiden til Lavrans. Det var tappert gjort av deg å reise til byen. Og når det gjelder din bror, bør han tenke på sin egen ære først, før han setter seg til doms over andre. I hvert fall dersom det folk sier om ham stemmer.

– Kristoffer er en sammensatt mann, sukket Sigrid. – Han og Hanna holdt alltid sammen, de ville ikke ha med meg. Da jeg var yngre, trodde jeg det var fordi de foraktet meg og syntes jeg var svak.

– Jeg har aldri sett på deg som svak. Det krever en helt spesiell styrke å klare å stå oppreist etter alt du har opplevd. De som hevder at kvinner av natur er sykelige og skjøre, uttaler seg uten viten. Alle som virkelig har kjent en kvinne, vil hevde noe annet.

Sigrid smilte. Jeremias sa alltid så mye pent til henne, og han sa det slik at hun forsto at han virkelig mente det, at det kom fra hjertet.

– Og når det gjelder din bror, er det i hvert fall godt å se at hans hustru ikke finner seg i alle tåpelighetene hans. Jeg hører at hun gjerne er på besøk hos Ingrid Alvestad, selv om din bror har forbudt det.

– Ida er sterk, nikket Sigrid. – Ingen av oss forsto egentlig hvor mye tæl hun har, og aller minst Kristoffer. Men Hanna liker henne godt, og jeg synes hun er varm og omsorgsfull. Hun har alltid et pent ord til Lavrans og Lovinda.

– Det er slik det skal være, sa Jeremias. Han brettet sammen avisen og la den fra seg på bordet. Så strakte han seg etter glasset med limonade og drakk det ut, før han lente seg tilbake i stolen igjen med en sukk av velbehag. – Det skulle vært sommer hele året. Da skulle jeg ikke ha klaget på noe, sa han.

– Jeg kunne ikke vært mer enig, smilte Sigrid. – Jeg har aldri likt vinteren og mørket den bringer med seg. Jeg husker at jeg syntes sorenskrivergården var ekstra stor og skummel i mørketiden. Som om det lurte farer i hver eneste krok.

– Det er ikke så rart at du tenkte det, sa Jeremias og strakte frem hånden og grep hennes. – Men det er lenge siden nå.

– Og det er jeg glad for. Jeg kan aldri få takket deg nok, Jeremias. For det du gjorde for meg den gangen og for …

– Nå, dette har vi også talt om før, og jeg vil ikke høre snakk om slikt. En må te seg på dannet vis, det er en selvfølge. En kvinne i nød har man plikt til å hjelpe. Jeg kunne da ikke latt deg reise til Christiania alene, ikke i den tilstanden du var i. Hva om noen hadde gjort deg ille? Da ville jeg ikke klart å leve med meg selv etterpå.

– Du er snill, og jeg ser mye av deg i Lovinda.

– Hun er mest lik deg, synes nå jeg, sa Jeremias med lun røst. – Og like vakker.

Sigrid rødmet. Hun var nok mye, men vakker var ikke et ord hun var bekvem med å høre om seg selv. Hun hadde alltid sett på seg selv som høyst ordinær. Ingrid var vakker, det samme var datteren hennes, Victoria. Og Lovinda, hun var også nydelig. Men hun selv … nei, det fikk ikke engang Jeremias henne til å mene.

– Nå fikk du dette tankefulle blikket igjen, sa han.

– Det var ikke engstelser jeg tenkte på nå, sa Sigrid og smilte avvæpnende til ham. – Det er sent. Jeg tror jeg vil legge meg. Hun la fra seg håndarbeidet og reiste seg. – Men først vil jeg kikke inn til Lovinda, bare for å se at hun har sovnet.

Hun kysset Jeremias på pannen.

– Jeg kommer opp snart. Smilet han sendte henne fulgte Sigrid hele veien ut av værelset.

Oppe i andre etasje kunne hun konstatere at datteren hadde funnet roen. Lettet dro hun døren igjen og gikk mot soveværelset hun delte med Jeremias.

Hun fylte vann i vaskevannsfatet, kledde av seg til underkjolen og vasket ansikt og hals. Det kjentes godt med det iskalde vannet mot den varme huden. Hun hengte kluten opp på kanten da hun var ferdig og løste opp hårknuten før hun lot børsten gli gjennom det lyse håret. Det var ikke så ofte hun ga det en omgang med saksen.

Da hun var yngre likte hun at det var lengst mulig, slik at det dekket brystene når hun hadde kledd av seg. Det fikk henne til å kjenne seg mindre naken.

Nå trakk hun av seg underkjolen og skiftet til nattkjolen. Den satt strammere nå enn de første årene av ekteskapet med Jeremias, et prov på hvor godt hun hadde det. Gud hadde vært god mot dem alle, og hun håpet at det også fremdeles gjaldt for dem på Alvestad.

Ingrid satte seg opp i sengen. Hun visste ikke hvor lenge hun hadde sovet, men hodet kjentes som det var fullt av bomull, og hun hadde vondt i halsen. Men lyden som hadde vekket henne var ikke til å ta feil av. Hun hadde hørt skritt.

Først trodde hun det var Karen Sofie som hadde stått opp, men datteren sov tungt i sengen ved siden av. Det virket ikke som hun hadde rørt seg på de timene som hadde gått siden Ingrid sist så henne.

Skrittene stanset utenfor døren. Ingrid rakk ikke mer enn å tenke på å reise seg fra sengen, før døren gikk opp.

– Edvard, sa hun lavt og fryktsomt, mens hun kjempet seg ut av dynen og satte føttene på gulvet. Hun gikk mot ham, samtidig som hun kastet et par raske blikk mot datteren. – Hva gjør du her? Du må ikke komme inn hit, sa hun fortvilet. – Du kan bli syk.

– Hvordan går det med dere?

Blikket han sendte henne var fylt av den samme bunnløse frykten som hun selv hadde kjent på gjennom hele dagen. Ingrid hadde aldri sett ektemannen slik før.

– Det går greit, Karen Sofie sover. Ingrid stanset noen få skritt fra ham. Hun hadde mest lyst til å kaste seg i armene hans, kjenne de beskyttende armene omkring kroppen, men hun kunne ikke. Hvis hun kom for nær, kunne han også bli syk, og hvem skulle da ta seg av Embrek, Bjørn Anders og de andre på gården.

– Er det noen endring? Edvards øyne var stivt festet på datteren.

– Nei, men det virker heller ikke som hun har blitt verre. Jeg må tro dette skal gå godt, sa hun, uten at hun klarte å lyde særlig overbevisende.

– Og hva med deg, Ingrid? Edvard strakte hendene mot henne.

Ingrid gikk bakover, men hun kom ikke langt før hendene hans lukket seg om hennes og trakk henne inntil seg.

– Du må ikke, Edvard, protesterte hun.

– Jeg gir blanke i hva jeg må eller ikke, sa han bestemt. – Blir jeg syk, er det ikke noe noen av oss kan gjøre for å stanse det. Jeg forlater dere ikke nå.

– Jeg er så redd. Hun hvisket ordene inn mot brystkassen hans. Alle tankene om å holde seg sterk og skåne ham, forsvant. – Jeg har lest om denne sykdommen, og jeg frykter … Hun klarte ikke å si mer, men det var ikke nødvendig. Edvard forsto, og han klemte henne enda hardere inntil seg.

– Hun skal klare seg, sa han bestemt. – Det skal dere begge. Hva med mors gamle oppskrifter? Det må da være hjelp i noen av teene hun pleide å servere? Og kan ikke doktoren hjelpe dere?

– Det finnes ingen medisin mot dette, Edvard, sa Ingrid. – Men Karen Sofie er sterk, vi må huske på det. Det samme er jeg. Hun hostet etter at hun hadde sagt det, kjente at hun ble trett av samtalen og av å stå oppreist, men det var godt å stå slik inntil Edvard, og kjenne at de var to som delte bekymringen.

– Det må finnes noe som kan hjelpe! Jeg skal tale med doktoren igjen. Han må kunne gi dere noe, for pokker!

– Jeg kjenner meg i hvert fall litt bedre, løy Ingrid. Hun ville så gjerne ta bort noe av frykten fra stemmen hans. En sak var at han engstet seg for Karen Sofie. Hvis hun kunne lette noe av byrden hans ved å la ham tro at hun var på bedringens vei, var det verdt det.

– Det er godt. Edvard satte nesen mot pannen hennes, strøk henne over håret. Hun hadde ikke fått gredd det ut før hun la seg. Hadde ikke engang tenkt på det.

– Jeg forsøker å si til meg selv at hun er sterk, fortsatte Ingrid. Hun snakket lavt for ikke å vekke datteren, men den jevne pusten fra sengen talte sitt tydelige språk om at datteren fortsatt sov tungt. – Sykdommen tar helst liv der fattigdommen råder.

– Da får vi tro at det er slik, sa Edvard, men bekymringen var fortsatt tydelig i stemmen hans.

– Det må være slik! sa Ingrid. Igjen kjente hun angsten i hjertet, sammen med vonde tanker hun helst ikke ville slippe til. – Hun er bare femten år.

Edvard klemte henne inntil seg, som om han ville si noe med omfavnelsen sin, og slik Ingrid kjente ham, gjorde han også det.

– Vi skulle hatt Ragna her nå, hvisket Edvard. – Hun ville ha visst råd.

– Det går nok bra med doktoren også, sa Ingrid. – Han kan sine saker. Snakk med ham igjen i morgen, så kan han sikkert gi flere råd.

Hun sa ikke noe om alvoret hun hadde sett i øynene til doktoren da han hadde vært der på visitt. Blikket han hadde sendt henne hadde ikke levnet noen grunn til optimisme.