TIL MAMMA,

SOM ALDRI SA:

“KLIPP HÅRET OG FÅ

DEG EN ORDENTLIG

JOBB.”

KAPITTEL 1

«Det er teit», sa Molly inn i høretelefonen min, «de burde hete robospruter.»

«De heter blekkoboter!» sa jeg. «For det er det de heter i NanoNerd #83: Evig eies blekkoboten. Vil du spille eller ikke?»

«Det jeg vil, er å finne ut av hva Karl driver med, men han sover akkurat nå. Dette er bare en smule mindre kjedelig. Så vi bare zapper robosprutene?»

«NanoNerd: Blekkokalypse» er et superenkelt dataspill. Alt du trenger å gjøre, er å zappe blekkobotene før de zapper deg. Jeg spiller med folk fra hele verden. Og Molly.

«Jeg sa jo at det var et teit spill», sa Molly. Molly er en venn av meg. På en måte. Vi er begge med i skolepatruljen på Emily Dickinson ungdomsskole, sammen med Karl. Men vi burde heller kalt oss Nerdepatruljen.

Skolerådgiveren, Dr. Daniels, tvang oss til å bli med i skolepatruljen fordi hun mente at vi var allergiske mot jevnaldrende og trengte et sted å passe inn. Først syntes vi det var ganske teit. Vi gjorde bare sånt som å passe på at sjuendeklassingene ikke druknet i drikkefontena.

Men det ble bedre etter hvert. Vi hjalp noen folk og fikk faktisk nesten heltestatus i et par uker. Nå er skolepatruljen ganske kul. Eller … kanskje ikke så kul. Greit, den er fremdeles ganske teit. Men vi får mye fri fra timene. Og mye godsaker.

Lua til Karl har et videokamera som sender til en privat nettside. Vi kaller det luekameraet. Vi lagde det for å bruke det til hemmelige skolepatrulje-ting, men nå bruker han det hele tiden. Molly og jeg overvåker videoen på mobiltelefonen min. Det var sånn vi fant ut at Karl hadde blitt invitert til å bli med i MLIR.

MLIR er egentlig Emily (det høres likt ut). Emily er en sånn greie som elevene på skolen fant opp for lenge siden. Hun får skylda for alle mystiske ting som skjer.

Som om det er Emily Dickinsons spøkelse eller noe sånt. Men det er det ikke.

Emily ble virkelig da vi fant MLIR: navnet på invitasjonen til Karl. Det var da vi forsto at MLIR var Emily, og at han eller hun hadde hjulpet skolepatruljen i skjul.

Som den gangen jeg hjalp bølla Roy (nå pensjonert bølle) med å få tilbake grisebamsen sin etter at MLIR slapp løs pytonslangen Willy, som raserte naturfagsutstillingen.

MLIR gjorde ting som var så sinnssyke at det virka som de styrte hele skolen. Og nå har MLIR invitert Karl. Seriøst? Karl? Jeg tør ikke å tenke på hva han ville ha gjort hvis han var med i en gruppe som styrte skolen.

Alt sammen er ganske snålt. Men Molly og jeg finner nok ut av det. Det er som Mommo alltid sier: «Det er rart å se en hvalross som sykler, helt til du finner ut at monstertrucken hans er til reparasjon.»

«Kan du se om Karl har våkna nå?» spurte Molly.

Jeg sjekka luekameraet.

«Jepp. Han er i ferd med å kle ut Stanley som Abe Lincoln.»

«Selvfølgelig», sa Molly.

«Nick?»

Jeg snudde meg mot mamma og Mommo, som sto utenfor døra mi. «Jeg må stikke», hvisket jeg til Molly.

«Han vider den ut», sa Mommo. «Og den er helt ny!»

«Det er alle tegneseriene og dataspillene», sa Mommo. «Han tror han er NanoFlått.»

«NanoNerd!» sa jeg, «Det er drakta hans som kalles en NanoBot!»

«NanoFlått ble født uten milt», sa Mommo.

«Nick! Ikke rop sånn til bestemoren din», sa mamma.

Mommo snudde seg mot mamma. «Spør du meg, så er gutten blitt hyper av all den luten.»

Mamma stirret på Mommo. «Luten?»

«Ja», fortsatte Mommo, «fra all den Nanohoppen han spiser.»

«Nanopops», sa jeg.

«Å, du mener gluten», sa mamma.

«Det også», sa Mommo.

For det første spiser jeg bare to og en halv eske med Nanopops i uka, og for det andre er jeg ikke glutenallergiker. Jeg er ikke som Oscar Hernandez på skolen, som bare kan spise tre ting.

Heldiggris.

«Går det bra med deg, Nick?» spurte mamma.

«Det går fint!» sa jeg.

«Han har kommet i den alderen», sa Mommo.

«Hvilken alder?» sa mamma.

«For-gammel-til-å-kjøpe-undertøy-med-bestemoren-sin-alderen.»

«Mamma, han holder på å bli voksen», sa mamma og snudde seg mot meg. «Vennen min, jeg bryr meg ikke om du leker Nanosokk, men la trusa være.»

Jeg tok av meg trusehatten. «Greit», sa jeg.

«Og bare husk», sa mamma, «at hvis du trenger å snakke om noe, kan du alltid komme til meg.»

«Ok», sa jeg.

«Glad i deg», sa mamma.