Jane Mysen

70

Flammedans

Brønnens hemmelighet

Jane Mysen

70

Flammedans

Brønnens hemmelighet

Personer i Flammedans

Tønset
Anna Jonsdatter | – | en kvinne av taterslekt
Nikolai | – | Annas avdøde ektemann
Linnea | – | Anna og Fjell-Niels’ datter
Anna Line | – | Linnea og Mathias’ datter
Elias | – | Elsebe og Nikolais sønn
Bjarne | – | et av Annas sankebarn etter Mathilde
Oda | – | Annas datter, har bodd hos Abigail noen år
Nora | – | Anna og Jørgens datter og odelsjente
Siri | – | Anna og Jørgens datter
Holger | – | Anna og Nikolais sønn
Atle | – | Nikolais halvbror og Annas ektemann
Jørgen Garmo | – | Annas avdøde ektemann
Frederik Hesteskjærer | – | Annas storebror
Abigail | – | Frederiks avdøde hustru
Doris | – | Abigail og Frederiks datter
Magda og Sigbjørn | – | ektepar på Tønset
Veslegutt | – | Magdas sønn (død)
Elise | – | Magdas datter
Turid Lia | – | Annas svigerinne
Stein Gåsbakk | – | Turids ektemann, doktor
Ivar | – | Turid og Christians sønn
Mariana | – | Turid og Christians datter
Kjersti | – | Turids fosterbarn
Tom | – | en gutt Linnea hadde et forhold til
Mathias | – | Linneas tidligere kjæreste fra Kristiania
Måneskinn | – | Elias’ trolovede, ung indianerkvinne
Hans | – | Elias og Måneskinns sønn
Raymond | – | Noras kjæreste
Lillehammer
Gunni | – | Et av Annas sankebarn etter Mathilde
Garp | – | Gunnis ektemann
Thea | – | Gunni og Garps datter
Mari og Dag | – | tidligere barnehjemsbarn, Gunni og Garps fosterbarn
Asgeir | – | Helenas ektemann (død)
Helena Nordstad | – | Annas sankedatter
Vebjørn | – | Asgeir og Helenas sønn
Astrid | – | Helenas sankedatter, Gerd og Olafs datter (død)
Aleksander | – | Helenas kjæreste
Janusfølget
Sophie | – | Janusfølgets leder
Janus | – | Sophies sønn
Levine | – | sigøynerkvinne
Amalia | – | Levines søster
Andre
Hedda fra Nordskogen | – | klok kone, Frederiks kvinne
Enkefru Karoline | – | sydame i Kristiania
Torbjørn Claussen | – | Linneas ektemann
Rune Lia | – | Ivars fetter i Kristiania
Veronika | – | Linneas sankedatter, hittebarn
Persongalleri for hele serien finner du på forfatterens hjemmeside: www.jane-mysen.no
Ordliste finnes bakerst i boken.

Slik sluttet forrige bok:

Holger kastet et blikk mot den store bygningen. Det var ikke lenge før de skulle stå ansikt til ansikt med Ragnhild nå. Hesten hadde gitt ham mer mot, syntes han, men usikkerheten hang over ham fremdeles.

– Vi får vel få det overstått, sa Atle bestemt. – Det er ingen grunn til å drøye lenger nå.

De fortsatte frem til huset, og Holger følte seg syk av spenning, frykt og forventninger. Hva ville Johannes si når han fikk se ham igjen? Ville han bli glad?

Han var nok blitt skuffet da Holger stakk av fra ham i fjor. Det hadde egentlig ikke vært meningen heller, men han var blitt så redd. At han kastet seg ut av vinduet, var det bare så vidt han husket, så fortvilet hadde han vært.

De stanset foran hoveddøren.

– Ja, da er vi her, sa Atle. – Vil du banke på, Holger?

Holger nikket, selv om han egentlig ikke turte. Nok en gang måtte han minne seg selv på at han ikke hadde noe å frykte. Ragnhild kunne ikke gjøre ham noe. Hun kunne ikke være slem mot Johannes lenger når de tok ham med seg.

Tre ganger banket han. Deretter gikk han ned trappen og stilte seg opp sammen med moren og Atle. En stor skikkelse kom til syne i vinduet ved siden av døren, og det føltes som om blodet hans frøs til is. Nå var det like før.

Døren ble åpnet, og da Holger stirret inn i Ragnhilds ansikt, forsvant resten av varmen fra kroppen hans.

– God dag, hilste moren. – Vi er kommet for å snakke med bestyrerinnen om Johannes.

Ragnhild svarte ikke med en gang. Øynene hennes smalnet i møte med Holger.

– Han er ikke her, kom det hardt.

Hjertet skalv. Hele kroppen ga seg til å skjelve.

– Vi tok ham med hit etter at Holger og han rømte, men han gjorde det igjen, fortsatte bestyrerinnen.

– Gjorde hva? stotret Holger. Stemmen hans kunne like gjerne ha kommet fra den andre siden av jordkloden. Han hørte den knapt.

– Han stakk av, og det var du som lærte ham at det var en måte å løse vanskeligheter på.

– Stakk av? spurte Holger. Beina hans begynte plutselig å skjelve.

– Ja, og vi har lett etter ham overalt. Til og med politiet var med på letingen, men vi fant ham ikke. Til slutt ga vi opp.

– Når skjedde dette? spurte moren.

– I vinter, svarte Ragnhild. – Antagelig frøs han i hjel og ble mat for villdyrene.

Atle åpnet munnen, skulle til å si noe, han også, men så lukket Ragnhild døren med et smell.

Holger vaklet, men så tok han seg inn igjen. – Johannes er ikke død. Han kan ikke være død. Vi må lete etter ham.

Atle la en arm om skuldrene hans. – Vi har ikke mer her å gjøre. Vi må dra nå.

Holger kastet et blikk mot et av vinduene, hvor et barn kikket ut. Ungen så engstelig ut. Like engstelig som han husket at alle var.

På veien tilbake til leirplassen, ble moren og Atle sams om å reise hjemover. Å lete etter Johannes ville være som å lete etter en nål i en høystakk. De kunne ikke ta seg tid til det.

Holger var for skuffet og lei seg til å si eller mene noe.

Atle hadde ikke gitt opp tanken om å undersøke brønnen. Holger hadde ikke protestert, men mente fortsatt at det var bortkastet tid. Nå var tauet bundet stramt om en trestamme. Atle hadde firt seg ned i brønnen for en god stund siden. Med seg hadde han en lykt og en spade.

Holger orket ikke å bry seg. Han satt på bålplassen og stirret inn i flammene. Moren holdt på med det siste måltidet før de skulle dra hjemover. Han orket ikke å bry seg om de bekymrede blikkene hun sendte ham. Tankene kretset om det han hadde opplevd sammen med Johannes. Han hadde hatt så store forventninger, det var nesten så han ikke kunne forstå at vennen hans var borte. For godt.

Med ett kom Atles ansikt til syne over brønnkanten.

– Fant du noe? spurte moren og smilte.

Atle klatret over muren. – Ja, jeg fant noe, sa han alvorlig og holdt en hvit knokkel opp foran dem.

Holger registrerte at moren gikk bort til ham. – Hva slags knokkel er det? spurte hun. –  Hva slags dyr?

Atle kastet et raskt blikk på Holger. – Det er en menneskeknokkel, sa han alvorlig. – Det er mer der nede, og jeg er ikke i tvil når jeg sier at dette er levninger etter et barn.

1

Vestlandet 27. juni 1902

De hadde overnattet selv om det hadde vært meningen at de skulle reise videre. Holger var sliten da han våknet, fordi de hadde sittet oppe lenge og snakket om funnet Atle hadde gjort i brønnen.

Med et sukk la Holger seg over på ryggen. Han ble liggende og lytte til naturens lyder mens han tenkte gjennom det som hadde skjedd dagen før. Mange slags tanker og følelser hadde rørt seg i ham etter at de hadde fått summet seg.

En menneskeknokkel.

Han grøsset da det verst tenkelige spørsmålet dukket opp. Kunne det være Johannes som hadde råtnet i bunnen av den uttørkede brønnen? Holger krøkte seg sammen under teppet. Tanken hadde vært der tidligere også, men han hadde skjøvet den unna. Nå var det som om det vonde tvang seg frem, og han klarte ikke å stanse det.

Hvis det var levningene etter Johannes som stefaren hadde funnet, var Holger ikke i tvil om hvem som hadde tatt livet av ham. Det var bestyrerinnen. Ragnhild. Det frykteligste mennesket han kunne tenke seg.

Holger satte seg opp og kikket mot stedet hvor moren og Atle fremdeles sov. Alt som syntes av dem, var to teppeforhøyninger i lyngen.

Han kom seg opp på føttene og strakte armene over hodet. Det var rått i luften. Akkurat så fuktig som det pleide å være på tidlige sommermorgener. Disen lå mellom trærne, men himmelen var klar og blå, og han kunne ikke øyne en sky. Han nappet til seg fløyten han hadde fått av Ragnhilds mor, og gikk med forsiktige, nesten lydløse skritt mot skogen.

Det som plaget ham, ble enda verre når han ikke kunne se bålplassen lenger. Han stanset et øyeblikk og vurderte å snu, men ble stående. Fortiden hadde tatt kvelertak på ham igjen idet barnehjemmet reiste seg foran dem. Den vonde følelsen ville ikke slippe taket.

Trærne kastet lange skygger. Selv fuglene hadde sluttet å synge. Det var som om naturen holdt pusten. Som om ingen våget å gi fra seg en lyd.

Dystre hemmeligheter hvilte over dette området. Det hadde han tenkt første gang han var der også. Han hadde aldri sett et levende vesen der, bortsett fra trærne. Trærne voktet hemmelighetene. Hva hadde de vært vitne til?

Dyr kunne ikke leve her, det var altfor lite gress, og trekronene satt høyt, der de strakte seg mot lyset. Noe trolsk hvilte over skogholtet.

Tankefull vandret Holger videre. Etter en stund stanset han. Nok en gang lot han blikket gli over området. En liten stue, så værslitt og grå at den nesten gikk i ett med omgivelsene, lå mellom noen knauser. Han kjente seg igjen nå, og da han oppdaget at det steg røyk fra skorsteinen, skalv han lett.

Dette var den gamle kvinnens hjem. Kvinnen som hadde gitt ham fløyten. Ragnhilds mor. Han hadde stolt på henne, men hun hadde gått for å hente datteren, slik at hun kunne ta ham med seg tilbake til barnehjemmet.

Det var et under at han hadde klart å komme seg unna. Så tilfeldig. I rette øyeblikk. Han hadde bare forlatt stua, og oppdaget kvinnen og datteren hennes før de hadde sett ham. Deretter hadde han gjemt seg før han flyktet.

Holger lente seg inntil en trestamme, la fløyten mot munnen og blåste noen toner. Moren hadde flere ganger sagt at han var blitt flink til å spille, men selv syntes han at fingrene famlet fra hull til hull, og tonene var ikke alltid rene. Som om det satt rusk i hullene.

Blikket hans vandret fra stua til stien. Den gikk like forbi det lille huset og forbi brønnen som lå et godt stykke unna. Hvis han fulgte den, ville han med letthet finne igjen moren og Atle. Det var på tide å gå hjem også.

Han stakk keramikkegget i lommen og skulle akkurat til å gå over gårdsplassen, da døren ble åpnet. Så sto hun der. Kvinnen som hadde vunnet tilliten hans, men som hadde sveket ham på verst tenkelige vis.

Hun oppdaget ham med en gang. Blikket hennes møtte hans. – Neimen, er det ikke Holger! utbrøt hun.

Før han rakk å svare, var hun midt på gårdsplassen. Han stivnet. Hun var gammel og krank, hvordan klarte hun å bevege seg så fort?

– Ragnhild har lurt på hvor du ble av. Hun snakker stadig om deg.

Tungen satt fast i ganen. Han klarte ikke å si noe.

– Spilte du på fløyten jeg ga til deg? Jeg syntes jeg hørte fløytetoner.

Kvinnen sto rett foran ham nå, og han nikket forsiktig.

Hun kunne ikke gjøre ham noe. Egentlig hadde hun aldri gjort ham noe vondt heller. Ikke slått. Ikke ristet. Ikke truet. Bare sveket.

– Har du vært på barnehjemmet? Har du snakket med datteren min?

Stemmen og ordene surret i hodet da Holger nikket. – Vi var der i går.

– Vi? Blikket hennes flakket mot skogen før hun fortsatte. – Betyr det at du ikke er alene?

– Moren min og stefaren min er med, svarte Holger og ble plutselig rolig. Det var ikke som før. Han hadde ikke noe å frykte.

Hun så spørrende på ham. – Moren? Stefaren? Jeg trodde du var foreldreløs. Ragnhild sa …

– Jeg sa det som det var, avbrøt han. – Men det var ingen som trodde på meg.

Han holdt på å legge til at hun hadde vært en av dem, men holdt inne. Hun var gammel. Det som var gjort, var gjort, og han var ikke bitter. Den evnen manglet han.

Hun fulgte ham med blikket da han la hånden mot lommen.

– Jeg trodde ikke at du skulle lære deg å spille. Det er ikke et enkelt instrument.

Holger svarte ikke, og den gamle sukket. Blikket hennes endret seg, og ble blankere og mer drømmende. – Bare én gang før har jeg hørt noen spille på fløyten.

Han sa ikke noe nå heller, men sto der spent og avventende. Egentlig burde han komme seg tilbake til leirplassen, moren og Atle var nok våkne nå. De lurte nok på hvor han var. Kan hende var de engstelig for ham også.

Håpet om at kvinnen skulle fortelle mer, holdt ham fast. – Du sa at fløyten var fra et annet land, sa han forsiktig.

Hun nikket. – Han som ga den til meg, var fra Kina. Det er et land langt borte. Du har nok ikke hørt om det.

– Kina ligger på den andre siden av jordkloden. Jeg har lært om det på skolen. Folkene som bor der, kalles kinesere. De snakker et uforståelig språk.

Kvinnen smilte med ett. – Du er gløgg, du. Det forsto jeg med en gang jeg så deg. Det var derfor du kom deg unna også.

– Ragnhild ba meg dra.

Den gamle nikket. – Du gjorde en stor feil da du tok med deg Johannes.

Han kunne ikke rå med hinnen av tårer som la seg over øynene hans. – Johannes er ikke på barnehjemmet lenger. Han rømte. Jeg vet det, fordi vi har snakket med Ragnhild. Det var hun som sa det, og i går … Stemmen hans sviktet.

Hun så spørrende på ham. – I går? Hva skjedde i går?

– Stefaren min fant barneknokler i en brønn, svarte han. Enda fornuften sa at han burde holde munn.

– En brønn?

Han nikket. – Jeg tror knoklene tilhører Johannes, fortsatte han hest. – Jeg tror at gutten er død.

Hun ristet på hodet, tvilen badet i øynene hennes. – Hvor er denne brønnen? Kan du beskrive veien?

– Den er uttørket og ligger i skogen, nesten hvisket han. – Atle firte seg ned i den i går. Jeg tenkte at det var bortkastet, men nå vet vi hvor Johannes ble av.

Det siste kom som en hvisken.

Kvinnen var blitt blekere. – Kan du vise meg stedet? spurte hun nok en gang.

– Jeg vet ikke, sa Holger. Han dro på det. Moren og Atle ville ikke like at han kom drassende på henne. De var nok ergerlige som de var, fordi han hadde forlatt leirplassen uten å si ifra hvor han skulle, men han hadde ikke visst hvor turen skulle ende.

– Jeg tok deg i hus, sa hun brått. Plutselig hadde det våknet noe i stemmen hennes. – Jeg ga deg mat og en seng å sove i. Til takk, stakk du av.

– Du sladret til Ragnhild. Du fortalte at jeg var hos deg. Jeg så dere.

Den gamle knep sammen leppene et kort øyeblikk, før hun fortsatte. – Jeg gjorde det for din skyld, men gutter av ditt slag vet ikke å sette pris på hjelpen folk gir dem. Dere er utakknemlige og tenker bare på dere selv.

– Det er ikke sant! utbrøt Holger. Stemmen hans var plutselig høy og gråtkvalt. – Du visste at jeg var redd for Ragnhild. Du visste hvordan jeg hadde det, fordi jeg betrodde meg til deg. Du sa at du forsto, men du skjønte ingenting. Alt du tenkte på, var at du ville skvære opp med datteren din. Så brukte du meg til å gjøre det. Du brydde deg ikke om at hun ikke var snill mot meg. Dessuten skjønner jeg ikke hvorfor hun plutselig var så interessert i få tak i meg. Hun ba meg dra.

Den siste setningen lød mest som et ekko.

Kvinnens øyne var fylt med tristhet. Hun sa ikke noe, bare sto der, som et krokete skrømt.

Han gikk et skritt til siden, ville gå forbi henne. – Jeg må dra nå.

– Ikke uten meg, sa hun bestemt.

Han kastet et blikk på henne. – Du har ikke noe du skulle ha sagt. Det har ikke Ragnhild heller.

Med de ordene begynte han å løpe. Hun klarte ikke å innhente ham, men han kunne kjenne blikket hennes stikke i ryggen.

Grusen skrapte mot de nakne fotsålene der han sprang bortover stien. Han syntes han kunne høre den gamle rope, men han snudde seg ikke. Man skulle ikke dvele for mye ved fortiden, men se fremover. Det var fremtiden som gjaldt.

Da Holger kom til leirplassen, var han svett og andpusten. Moren holdt på å legge sengetøyet i karjolen. Atle hadde fyrt opp bål, og mat og drikke sto i en kurv ved siden av ildstedet.

– Hvor har du vært? spurte moren lett bebreidende. – Vi begynte å bli urolige for deg.

– Jeg trengte å være for meg selv og gikk en tur i skogen, svarte han fort.

Moren satte hendene i siden. – Du er meg en fin en.

– Jeg møtte Ragnhilds mor, sa han uten å ha tenkt gjennom om det var så lurt.

– Ragnhilds mor? Kvinnen som tok seg av deg da du flyktet fra barnehjemmet?

Han nikket, gikk bort til soveplassen sin og begynte å rulle sammen teppene.

Moren var på vei mot ham, hørte han. Han kunne merke øynene hennes også. Undersøkende og fulle av spørsmål.

– Hva hadde hun å si? Hadde hun hørt om Johannes?

Holger reiste seg med tepperullen i armene. – Ja, men hun visste ikke mer enn oss.

Moren så plutselig sliten ut. – Nei, hun gjorde vel ikke det.

– Ragnhild har nok løyet for henne også, fortsatte han. – Hun er flink til å lyve.

– Løyet? Tror du at Johannes var på barnehjemmet da vi var der?

Holger ristet på hodet. Blikket hans vandret mot brønnen. – Hun fortalte nok ingen at hun tok livet av ham.

– Vi vet ikke noe, vi heller. Vi må gjøre som vi snakket om i natt. Vi må gå til lensmannen. Dette er en sak for politiet.

– Hun har nok tatt livet av flere barn også, fortsatte Holger med tonløs stemme. – Kan hende er det en haug av dem i brønnen. Kanskje det var barna jeg så på barnehjemmet. Da jeg var alene. Før Johannes kom dit. De tause barna med de triste øynene. De som er døde …

Det siste kom som en hvisken. Han hadde gråten i øynene og i halsen.

Moren la en hånd på hver av skuldrene hans.

Han unnvek blikket hennes, orket ikke å se på henne når han hadde det sånn.

– Se på meg, Holger, ba hun.

Han ristet på hodet. Tårene rant, og han skammet seg.

– Vi kan ikke skylde på Ragnhild før politiet har funnet ut hvor knoklene stammer fra. Da først kan de begynne å etterforske saken skikkelig. Knoklene var skrapet for kjøtt og sener. Det kan tyde på at de har ligget i brønnen en god stund. Kanskje i mange år.

Holger vred seg ut av grepet hennes og gikk mot karjolen. Han orket ikke å snakke med henne. Ikke nå, når han hadde det så vondt.

Atle sa ingenting da Holger kom bort til karjolen, men tok fra ham tepperullen og la den oppi vognen.

– Vi reiser så snart vi har spist, sa moren med ett.

Holger var glad for at hun ikke fortsatte å mase, men hun ville nok begynne igjen når han ikke ville spise. For han var kvalm. Han orket ikke mat.

De satte seg ved bålet, og moren ga ham et brødstykke og en pølsesnabb. – Spis nå, sa hun og var mild i stemmen. – Jeg kan se at du er lei deg. Det hadde alle blitt etter det vi hørte i går.

– Ja, og etter funnet av knoklene, brøt Atle inn.

Holger så opp og møtte blikket hans. For tredje gang denne morgenen gikk det kaldt nedover ryggen på ham. Atle trodde som ham. Atle mente også at det var Johannes’ levninger de hadde funnet.