Renée Knight

Avslørt

Oversatt av Christina Revold

Renée Knight

Avslørt

Oversatt av Christina Revold

Til Greg, George, Betty og min mor, Jocelyn

1

Vår 2013

Catherine stålsetter seg, men det er ingenting igjen å kaste opp. Hun griper rundt den kalde kanten på vasken og løfter hodet for å se seg i speilet. Ansiktet som stirrer på henne er ikke det samme som det hun la seg med for litt siden. Dette ansiktet har hun sett før, og hun skulle gjerne ha sluppet å se det igjen. Hun studerer seg selv i det nye, ubarmhjertige lyset og fukter en klut som hun tørker seg om munnen med, før hun presser den mot øynene som om det skulle være nok til å fjerne redselen i dem.

«Går det bra med deg?»

Hun skvetter da hun hører ektemannens stemme. Hun hadde håpet at han fortsatt sov. At han ville la henne være i fred.

«Det går bedre», lyver hun, og slår av lyset. Og så lyver hun en gang til. «Det må ha vært take away-maten vi spiste i går kveld.» Hun snur seg mot ham der han står; en skygge i heksetimen.

«Gå og legg deg igjen, du. Jeg har det fint», hvisker hun. Han ser ikke helt våken ut, men han strekker likevel ut hånden og legger den på skulderen hennes.

«Er du sikker?»

«Jeg er sikker», svarer hun. Men det eneste hun er sikker på, er at hun trenger å være alene.

«Robert. Ærlig talt. Jeg kommer om et øyeblikk.»

Fingrene hans blir liggende på armen hennes noen sekunder, før han gjør som hun ber ham om. Hun venter til hun er overbevist om at han sover, før hun går inn igjen på soverommet.

Hun ser på den der den ligger, med skriften ned og fortsatt oppslått slik hun gikk fra den. Boken hun stolte på. De første kapitlene hadde fylt henne med velvære, gitt henne en følelse av trygghet, med bare et hint om spenningen som ville komme, et lite et-eller-annet som fikk henne til å lese videre, men som ikke avslørte hva som ventet. Det kalte på henne, lokket henne til seg, lenger og lenger inn, helt til hun skjønte at hun var fanget. Ordene begynte å rase rundt i hjernen før de rammet henne som knyttneveslag midt i magen, det ene etter det andre. De var lik en kø av mennesker som én etter én hoppet foran et tog hun hjelpeløst prøvde å styre, og det var umulig å svinge unna dem. Det var for sent å tråkke på bremsen. Det fantes ingen vei tilbake. Catherine hadde helt uforvarende snublet over seg selv, dypt der inne mellom boksidene.

Enhver likhet med virkelige personer, levende eller døde … Det går en smal, rød linje gjennom teksten om forbehold; en beskjed hun ikke oppfattet da hun åpnet boken første gang. Likheten er umulig å ta feil av. Hun er en nøkkelperson i historien, ja, hun spiller hovedrollen. Selv om navnene kanskje er forandret, er detaljene lett gjenkjennelige, helt ned til klærne hun hadde på seg den ettermiddagen. En bit av livet hennes som hun har holdt skjult, en hemmelighet hun ikke har fortalt til noen, selv ikke til ektemannen og sønnen – to mennesker som tror de kjenner henne best av alle. Ingen kan ha kokt sammen det Catherine nettopp har lest. Og likevel, der står det, svart på hvitt, for alles øyne. Hun trodde hun hadde lagt det til hvile. At det var over. Men nå var det steget til overflaten. På hennes soverom. I hennes hode.

Hun prøver å riste det hele av seg ved å tenke på den foregående kvelden, før hun fant frem boken. Gleden over å ha funnet seg til rette i sitt nye hjem, over vin og middag, beina opp i sofaen, slumrende foran TV-en før hun og Robert gikk til sengs. En lavmælt lykke hun hadde tatt for gitt, for lavmælt til å gi henne fred i sjelen. Hun får ikke sove, så hun står opp og går ned i førsteetasje.

De har fortsatt en førsteetasje, men bare så vidt. En leilighet med egen utgang, ikke lenger et hus. De flyttet fra huset for tre uker siden. To soverom i stedet for fire. To soverom passet bedre for henne og Robert. Ett til dem og ett gjesterom. De har også valgt en åpen planløsning. Ingen dører. Det er ikke noen grunn til å lukke dørene lenger nå som Nicholas har flyttet ut. Hun slår på lyset på kjøkkenet, tar ut et glass fra skapet og fyller det. Ikke springvann. Kaldt vann direkte fra kjøleskapet. Det minner mer om et garderobeskap enn et kjøleskap. Angsten gjør henne klam i hendene. Hun er varm, nesten feberhet, og takknemlig for de nylagte kjølige kalksteinsflisene på gulvet. Vannet hjelper også litt. Mens hun heller det i seg, ser hun ut gjennom de store glassvinduene som strekker seg ut på baksiden av dette nye, fremmede hjemmet. Utenfor er alt svart. Ingenting å se. Hun har ikke rukket å henge opp persienner ennå. Hun er blottlagt. Iakttatt. De kan se henne, men hun kan ikke se dem.

2

To år tidligere

Jeg var oppriktig lei meg for det som skjedde, det var jeg virkelig. Han var tross alt bare et barn: sju år gammel. Og jeg var ansvarlig for ham, får man vel si, selv om jeg utmerket godt visste at ingen av foreldrene ønsket at jeg skulle være ansvarlig for noe som helst. Jeg hadde rukket å synke ganske dypt på det tidspunktet: Stephen Brigstocke, den mest avskydde læreren på skolen. Jeg var ganske sikker på at barna følte det på den måten, og foreldrene også, selv om det ikke gjaldt dem alle. Jeg håpet at noen husket meg fra tidligere, da jeg underviste de eldre barna deres. Jeg ble uansett ikke overrasket da Justin kalte meg inn på kontoret. Egentlig hadde jeg gått og ventet på det. Det tok ham lengre tid enn jeg hadde forutsett: der har du privatskoler. De er sine egne små len. Foreldrene tror kanskje at det er de som har kontrollen fordi de betaler, men slik er det selvfølgelig ikke. Se på meg, for eksempel – jeg ble knapt innkalt til intervju før jeg fikk jobben. Justin og jeg kjente hverandre fra Cambridge. Han visste at jeg trengte pengene og jeg visste at han trengte en lektor i engelsk. Det er nemlig slik at privatskoler lønner bedre enn de offentlige, og jeg hadde årelang erfaring fra det offentlige skolesystemet. Stakkars Justin, det må ha vært fryktelig vanskelig for ham å kvitte seg med meg. Ubehagelig. For det var det han gjorde: kvittet seg med meg. Det var ingen oppsigelse, noe som var redelig av ham. Jeg setter pris på det. Det ville vært fortvilt for meg å miste pensjonen min, og jeg var omtrent i pensjonsalder uansett, så det eneste han gjorde var å fremskynde prosessen litt. Vi var faktisk i den alderen begge to, men Justins avgang fortonte seg ganske annerledes enn min. Jeg hørte at noen av elevene faktisk felte tårer. Det gjorde de ikke for meg. Ja ja, hvorfor skulle de det? Jeg fortjente ikke den type tårer.

Nå vil jeg ikke gi feil inntrykk: Jeg er ikke pedofil. Jeg tafset ikke på barnet. Jeg rørte ham ikke engang. Nei, nei, jeg rørte aldri barna, aldri noen gang. Saken er den at jeg syntes de var pokker så kjedelige. Er det forferdelig å si noe slikt om sjuåringer? For en lærer er det antakelig det. Jeg ble bare så lei av å lese de ensformige historiene deres, som jeg er sikker på at mange av dem jobbet hardt med, men likevel, det var denne troen på at de, i en alder av sju for svarte svingende, hadde noe å si som jeg kunne ha interesse av. Og så en kveld fikk jeg bare nok. Den røde pennens katarsis holdt plutselig ikke lenger, og da jeg kom til stilen til akkurat denne gutten, jeg husker ikke lenger hva han het, skrev jeg en svært detaljert forklaring på hvorfor jeg ga faen i familiens tur til Sør-India der de hadde bodd hos lokale landsbyboere. Ja vel, men så pokkers fantastisk for dem, da. Naturlig nok ble han opprørt over det jeg sa. Naturlig nok ble han det, og det beklager jeg. Og naturlig nok fortalte han det til foreldrene sine. Det beklager jeg ikke. Det fikk fart på sortien min, og det er ingen tvil om at jeg måtte vekk, både for min egen og deres del.

Så her sitter jeg, hjemme og med nok av tid å slå i hjel. En engelsklærer, pensjonert fra en middelmådig privatskole. En enkemann. Jeg er redd for at jeg har vært for ærlig – at det jeg har fortalt så langt virker avskrekkende. Det kan jo få meg til å fremstå som ondsinnet. Og det jeg gjorde mot den gutten var ondsinnet, det innrømmer jeg. Men generelt sett er jeg ingen ond person, selv om jeg har latt ting skli litt ut etter at Nancy døde. Eller, OK da, ikke bare litt.

Det er vanskelig å forestille seg at jeg faktisk ble kåret til Årets mest populære lærer en gang i tiden. Ikke av elevene på privatskolen, men på den offentlige som jeg underviste ved tidligere. Og det var ikke en engangshendelse, det skjedde flere år på rad. Ett år, jeg tror det var i 1982, mottok både Nancy og jeg en slik pris fra våre respektive skoler.

Jeg hadde fulgt Nancy inn i hennes lærerkarriere, og da sønnen vår begynte på førskolen, fulgte hun ham dit. Hun underviste fem- og seksåringene på skolen til Jonathan mens jeg var henvist til fjorten–femtenåringene litt lenger opp i veien. Jeg vet at mange lærere synes det er en slitsom aldersgruppe å jobbe med, men jeg likte det. Puberteten er ikke en spesielt morsom tid, så ikke plag stakkarene, var min holdning. Jeg tvang dem aldri til å lese en bok hvis de ikke selv hadde lyst. En historie er tross alt en historie, uansett. Den kan formidles på annet vis enn bare gjennom bøker: film, TV, et skuespill – det finnes fortsatt en fortellerstemme å følge, tolk, kos dere. Jeg var engasjert på den tiden. Jeg brydde meg. Men det var da. Nå er jeg ikke lærer lenger. Jeg er pensjonert. Jeg er enkemann.

3

Vår 2013

Catherine snubler. Hun skylder på de høye hælene, men vet at hun har fått for mye å drikke. Robert rekker ut hånden og griper tak i albuen hennes, akkurat tidsnok til å forhindre at hun faller baklengs ned betongtrappen. Med den andre hånden vrir han nøkkelen om i låsen, dytter opp ytterdøren og fortsatt med et fast grep rundt armen hennes fører han henne inn. Hun sparker av seg skoene, og idet hun går mot kjøkkenet, prøver hun å tilføre gangen sin en smule verdighet.

«Jeg er så stolt av deg», sier han og legger armene rundt henne bakfra. Han kysser henne i krumningen der nakke møter skulder. Hun lener hodet bakover.

«Takk», sier hun og lukker øynene. Men dette øyeblikket av lykke varer ikke lenge. Det er natt. De er hjemme. Og hun vil ikke legge seg selv om hun er ør av trøtthet. Hun vet at hun ikke kommer til å få sove. Hun har sovet elendig hele uken. Robert er ikke klar over det. Hun later som om alt er i orden og klarer å skjule det for ham. Ligger ved siden av ham, later som hun sover, er alene i sitt eget hode. Hun vet at hun må finne en unnskyldning for hvorfor hun ikke blir med ham rett til sengs.

«Gå først, du», sier hun. «Jeg kommer straks, skal bare sjekke noen mailer først.» Hun smiler oppmuntrende til ham, men det er visst overflødig. Han skal opp tidlig morgenen etter, noe som får Catherine til å sette enda mer pris på den tilsynelatende ekte entusiasmen han fremviste denne kvelden, der hun hadde vært midtpunktet og han den stille, smilende ektefellen. Han hadde ikke en eneste gang hintet om at han ville gå, nei, han hadde latt henne få skinne og nyte øyeblikket. Dette var selvfølgelig noe hun hadde gjort for ham ved flere anledninger, men likevel, han hadde oppført seg eksemplarisk.

«Jeg tar med et glass vann til deg», sier han.

De har akkurat kommet hjem fra en fest. En sammenkomst i kjølvannet av en prisutdeling for beste TV-program. Seriøst fjernsyn. Ikke noe såpeopplegg. Ikke drama. Det var fakta det handlet om. Catherine hadde vunnet prisen for beste dokumentar, der hun tok for seg metodene som ble brukt for å lokke barn inn i sexindustrien. Barn som burde blitt beskyttet, men som ikke ble det fordi ingen brydde seg tilstrekkelig. Ingen hadde tatt seg bryet med å ta vare på dem. Juryen hadde beskrevet filmen som modig. De hadde beskrevet henne som modig. De aner ikke hva de snakker om. De aner ikke hvordan jeg egentlig er. Det hadde ingenting med tapperhet å gjøre. Det var ren og skjær vilje. Men kanskje hadde hun vært litt modig likevel. Skjult filming. Rovdyraktige menn. Uansett er hun det ikke nå lenger. Nå som hun er hjemme. Hun føler at hun blir iakttatt, selv med de nye persiennene.

Kveldene hennes består nå av en lang rekke med atspredelser for å holde tankene vekk fra det uunngåelige tidspunktet når hun må ligge der i mørket igjen, våken. Hun tror hun har klart å lure Robert. Selv svettingen, som setter i gang hver gang det nærmer seg leggetid, har hun avfeiet som overgangsalder. Hun har faktisk flere symptomer på overgangsalder, men svetting er ikke et av dem. Selv om hun ville at han skulle gå og legge seg så tidlig som han gjorde, skulle hun ønske at han var her hos henne. Hun skulle ønske at hun var modig nok til å fortelle ham det. Hun skulle ønske at hun hadde vært modig nok til å fortelle ham det den gangen. Men det var hun ikke. Og nå er det for sent. Det er tjue år siden. Hvis hun fortalte ham det nå, ville han ikke forstå. Han ville bli blindet av det faktum at hun hadde holdt noe skjult for ham hele denne tiden. Hun har holdt noe tilbake, noe han kom til å mene at han hadde hatt krav på å få vite om. Han er jo vår sønn for pokker, kan hun høre ham si.

Hun trenger ingen jævla bok til å fortelle henne hva som skjedde. Hun husker hver bidige detalj. Sønnen hennes døde nesten. Og i alle disse årene har hun beskyttet ham, Nicholas. Beskyttet ham fra sannheten. Hun har gitt ham muligheten til å leve i lykkelig uvitenhet. Han trenger ikke vite at det var nære på at han ikke fikk oppleve å bli voksen. Og hvis det nå var sånn at han hadde holdt fast ved noen fragmenter av minner om det som hendte? Ville han vært annerledes? Ville forholdet dem imellom vært annerledes? Hun er uansett fullstendig sikker på at han ikke husker noen ting. I hvert fall ikke noe som ville føre ham i nærheten av den virkelige sannheten. For Nicholas er denne ettermiddagen ikke noe annerledes enn alle de andre i barndommen hans. Det er til og med mulig at han husker den som en fin dag, tenker hun.

Det kunne kanskje forandret noe om Robert hadde vært der. Ja, selvfølgelig ville det forandret noe. Det hadde ikke skjedd. Men Robert var ikke der. Så hun lot være å fortelle ham om det, for det var ikke nødvendig – han kom aldri til å finne det ut. Det var best sånn. Det er best sånn.

Hun åpner den bærbare PC-en og googler forfatterens navn. Det er blitt et ritual, nærmest. Hun har gjort det flere ganger, og har hver gang håpet at hun skulle finne noe der. Et spor. Men hun har ikke funnet noe. «En fullstendig fremmed er E.J. Prestons første og antakelig siste bok.» Ikke engang et hint om hvorvidt det var en mann eller en kvinne. Ikke hennes eller hans første bok. Den er gitt ut av Rhamnousia, og da hun slo opp navnet fikk hun bekreftet det hun allerede ante: boken var gitt ut på eget forlag. Hun hadde ikke visst hva Rhamnousia betydde. Nå vet hun det. Det er navnet på hevngudinnen, også kalt Nemesis. Det er vel et spor, er det ikke? I det minste med hensyn til forfatterens kjønn. Men det er umulig. Det kan ikke være tilfelle. Og det var ingen andre som kjente til de detaljene. Ingen som fortsatt var i live. Unntatt de andre som var der, selvfølgelig – de anonyme andre. Men dette er blitt skrevet av noen som virkelig er engasjert. Dette er personlig. Hun sjekker for å se om det har vært noen anmeldelser av boken. Ingen. Kanskje hun er den eneste som har lest den. Og selv om andre skulle lese den, ville de aldri få vite at det er hun som er bokens hovedperson. Men noen gjør det. Noen vet.

Hvordan i helvete havnet denne boken hjemme hos henne? Hun kan ikke huske å ha kjøpt den. Den dukket tilsynelatende bare plutselig opp, øverst på bokstabelen på nattbordet hennes. Alt hadde vært så kaotisk etter flyttingen. Pappesker på pappesker med bøker som ventet på å bli pakket ut. Kanskje hadde hun lagt den på nattbordet selv. Funnet den i en pappeske, tiltrukket av omslaget. Kanskje den var Roberts. Han har en uendelig mengde bøker som hun aldri har lest og antakelig ikke ville gjenkjent. Bøker fra flere år tilbake. Hun ser ham for seg der han surfer på Amazon, fatter interesse for tittelen, for omslaget, og bestiller den. Helt tilfeldig. Et sykt sammentreff.

Forklaringen som likevel virker mest sannsynlig, og som hun begynner å tro på, er at noen andre la den der. Noen har tatt seg inn i hjemmet deres, dette stedet som ennå ikke føles som et hjem. Gått inn på soverommet deres. Noen hun ikke kjenner la boken på nattbordet hennes. Forsiktig. Uten å flytte på noe. På hennes side av sengen. Vel vitende om hvilken side hun sov på. Fikk det til å se ut som om hun hadde lagt den der selv. Tankene hennes svirrer rundt, kolliderer med hverandre så de blir forvridd og taggete. Vin og angst, en farlig kombinasjon. Hun burde ha lært seg å ikke blande de giftstoffene. Hun tar seg til det verkende hodet. Det verker alltid nå for tiden. Hun lukker øynene og ser for seg den brennende hvite solflekken på bokomslaget. Hvordan i helvete havnet denne boken hjemme hos henne?

4

To år tidligere

Det var sju år siden Nancy døde, og fortsatt hadde jeg ikke fått somlet meg til å gå gjennom tingene hennes. Klærne hennes hang i garderobeskapet. Skoene hennes, håndveskene. Hun hadde ørsmå føtter. Størrelse trettifem og en halv. Papirene hennes, brevene, lå fortsatt på skrivebordet og i skuffene. Jeg likte å ha dem der. Jeg likte å se på brev som var til henne, selv om de bare var fra British Gas. Jeg likte å se navnet hennes og vår felles adresse skrevet ned, formelt. Men da jeg gikk av med pensjon, hadde jeg ikke lenger noen unnskyldning. Nå må du komme i gang, Stephen, ville hun sagt. Så det gjorde jeg.

Jeg begynte med klærne hennes, løsnet dem fra hengerne, tok dem ut av skuffene, la dem på sengen, klare til å bli fraktet ut av huset. Det var alt, hadde jeg tenkt, helt til jeg så en strikkejakke som hadde sklidd av hengeren og lå gjemt bak i hjørnet av skapet. Den var lyngfarget. Flerfarget, faktisk. Blå, rosa, rød, grå, men hovedinntrykket var at den var lyngfarget. Vi kjøpte den i Skottland før vi giftet oss. Nancy pleide å bruke den som sjal: med ermene hengende, tomme og slappe ned langs siden. Jeg beholdt den. Jeg holder den nå. Den er i kasjmir. Møllen har gått løs på den, og det er et lite hull ved mansjetten som jeg kan stikke lillefingeren min gjennom. Hun hadde den i nærmere femti år. Den har overlevd henne og jeg mistenker at den vil overleve meg også. Hvis jeg fortsetter å krympe, noe jeg utvilsomt vil, kommer den antakelig snart til å passe meg.

Jeg kan huske at Nancy brukte den om natten da hun sto opp for å amme Jonathan. Med morgenkåpen åpen, ville Jonathans lille munn være festet til brystvorten hennes, og denne strikkejakken ville ligge over skuldrene hennes for å holde henne varm. Hvis hun så meg stirre på henne fra sengen, ville hun smile og så ville jeg stå opp og lage te til oss begge. Hun prøvde alltid å unngå å vekke meg, hun sa at hun ønsket at jeg fikk sove og at det ikke gjorde henne noe å være våken. Hun hadde det bra. Det hadde vi begge to. Gleden og overraskelsen over å få et barn midt i livet, da vi nesten helt hadde sluttet å håpe. Vi kjeklet ikke over hvem som skulle stå opp, eller over hvem som hadde sovet mest. Jeg har ikke tenkt å påstå at det var femti-femti. Jeg skulle gjerne gjort mer, men sannheten var at Jonathan trengte Nancy mest, ikke meg.

Selv før disse nattlige måltidene var strikkejakken en av hennes favoritter. Hun hadde den på seg da hun skrev: over en sommerkjole, over en bluse, over nattkjolen. Jeg ville titte bort på henne der jeg satt ved mitt skrivebord og hun ved sitt, mens hun hamret løs på skrivemaskintastene, de slappe ermene på strikkejakken som hang ned langs siden skalv ved bevegelsen. Jo da, før vi ble lærere var både Nancy og jeg forfattere. Nancy sluttet rett etter at Jonathan ble født. Hun sa hun hadde mistet lysten, og da Jonathan begynte på førskolen, bestemte hun seg for å skaffe seg en lærerjobb der. Men nå gjentar jeg meg selv.

Verken Nancy eller jeg hadde noen stor suksess som forfattere, selv om vi begge fikk utgitt en og annen historie. Når jeg tenker etter, var det nok Nancy som hadde mest fremgang, og likevel var det hun som insisterte på at jeg skulle fortsette å skrive etter at hun selv hadde sluttet. Hun trodde på meg. Hun var så sikker på at det kom til å skje, at jeg kom til å slå gjennom en dag. Vel, kanskje hadde hun rett. Nancys overbevisning har alltid vært min drivkraft. Men hun var likevel en bedre forfatter enn meg. Den vissheten har jeg alltid båret med meg, til tross for at hun ikke ville godta det selv. I årevis støttet hun meg mens jeg hamret ut ord etter ord, kapittel etter kapittel, som til slutt resulterte i en eller to bøker. Begge refusert. Helt til hun en dag, takk og lov, innså at jeg ikke ville skrive mer. Jeg hadde fått nok. Det føltes rett og slett feil. Det var ikke enkelt å få henne til å forstå at det faktisk var en lettelse for meg å slutte. Men jeg mente det. Det var en lettelse. Sannheten er at jeg alltid har foretrukket å lese, langt mer enn å skrive. For å bli en forfatter, for å bli en dyktig forfatter, trengs det mot. Du må være forberedt på å blottlegge deg. Du må være modig, og jeg har alltid vært en feiging. Nancy var den som var modig av oss to. Så det var da jeg begynte å undervise.

Det krevde riktignok mot å skulle rydde vekk min kones eiendeler. Jeg brettet sammen klærne hennes og la dem i bæreposer. Skoene og håndveskene la jeg i pappesker som en gang hadde inneholdt vinflasker. Tenk om jeg hadde visst, da den vinen kom i hus, at de samme eskene en dag skulle frakte vekk min døde kones ting. Det tok meg en uke å pakke alt sammen, enda lenger å få det ut av huset.

Jeg klarte ikke å gi slipp på alt sammen umiddelbart, så det ble flere turer til bruktbutikken. Jeg ble etter hvert ganske godt kjent med de to kvinnene som drev den. Første gang jeg var der fortalte jeg dem at klærne hadde tilhørt min kone, og etter det la de alltid det de holdt på med til side da jeg kom innom. Hvis jeg dukket opp i kaffepausen deres, laget de alltid en kopp til meg også. Jeg følte meg underlig komfortabel i denne butikken som var full av døde menneskers klær.

Jeg var bekymret for at jeg, så snart jeg var ferdig med å gå gjennom Nancys ting, kom til å falle tilbake i den apatien jeg hadde sklidd inn i etter at jeg pensjonerte meg. Men det gjorde jeg ikke. Uansett hvor forstemmende det kan høres ut, visste jeg at jeg hadde gjort noe Nancy ville satt pris på, og jeg tok en avgjørelse: fra da av skulle jeg gjøre mitt ytterste for å oppføre meg på en måte som ville vekket Nancys kjærlighet til meg, ikke skam, hvis hun befant seg i samme rom. Hun skulle være min usynlige redigerer: nøytral og med mitt beste i sinne.

En morgen, ikke så lenge etter denne ryddeperioden, var jeg på vei til undergrunnsbanen. Jeg hadde våknet med en sterk følelse av at det var en meningsfull dag, så jeg sto opp, tok en vask, barberte meg, kledde på meg, spiste frokost og var klar til å forlate huset klokken ni. Jeg var i godt humør, og så forventningsfullt frem til en hel dag i British Library. Jeg hadde tenkt på å begynne å skrive igjen. Ikke skjønnlitteratur; noe mer håndfast, faktabasert. Nancy og jeg hadde feriert noen ganger ved kysten i East Anglia, og en sommer leide vi et Martellotårn. Jeg hadde alltid hatt lyst til å finne ut mer om stedet, men hver eneste bok jeg fant, behandlet temaet på en tørr og livløs måte. Nancy hadde også prøvd å spore opp aktuell litteratur til meg, og gitt meg det i gave til utallige bursdager, men det eneste hun hadde fått tak i var kjedelige utgaver fulle av datoer og statistikk. Så jeg hadde med andre ord funnet mitt nye skriveprosjekt: Jeg skulle vekke dette fantastiske stedet til live. Veggene i tårnet var blitt mettet av pusten til forskjellige mennesker over flere hundre år, og jeg var fast bestemt på å finne ut hvem som hadde tilbrakt tid der, fra da og helt frem til nå. Jeg la derfor av gårde denne morgenen ganske så lett på foten. Og det var da jeg så et spøkelse.

Jeg kunne ikke se henne så godt. Det var for mange mennesker mellom oss. En kvinne som dyttet en barnevogn. To ungdommer som kranglet. Røyket. Jeg visste likevel at det var henne. Jeg ville kjent henne igjen hvor som helst. Hun gikk hurtig, bestemt, og selv om jeg prøvde å holde følge med henne, var hun yngre enn meg, og med sterkere bein, så hjertet mitt raste av sted under anstrengelsen og jeg ble nødt til å stanse et øyeblikk. Avstanden mellom oss vokste, og da jeg endelig klarte å komme meg videre, hadde hun forsvunnet ned til undergrunnsbanen. Jeg fulgte etter, fomlet med å komme meg gjennom betalingsautomaten, nervøs for at hun skulle gå på en vogn og forsvinne for meg. Trappene var bratte, for bratte, og jeg var redd jeg skulle falle i mitt hastverk etter å nå henne på perrongen. Jeg holdt meg fast og forbannet min egen skjørhet. Hun var der fortsatt. Jeg smilte da jeg gikk bort til henne. Jeg trodde hun hadde ventet på meg. Hun snudde seg og så rett på meg. Smilte ikke tilbake. I stedet så hun engstelig ut, kanskje til og med redd. Det var selvfølgelig ikke et gjenferd. Det var en ung kvinne, rundt tretti år. Hun hadde på seg Nancys kåpe, den jeg hadde gitt til bruktbutikken. Og håret hennes var i samme farge som Nancys i den alderen. Eller, det var i hvert fall det jeg hadde trodd da jeg så henne. Nå, da jeg var rett ved kvinnen, så jeg at hårfargen ikke liknet Nancys idet hele tatt. Den var riktignok mørk, men håret var farget, livløst brunt. Det hadde ikke det levende skimmeret som hadde spilt i Nancys hår. Jeg skjønte at smilet mitt hadde skremt henne, så jeg snudde meg bort, håpet at hun forsto at jeg ikke hadde ment noe vondt, at det hadde vært en misforståelse. Da banen kom, lot jeg den gå for heller å vente på neste – jeg ville ikke at hun skulle tro at jeg fulgte etter henne.

Hendelsen hadde vippet meg av pinnen. Men stillheten på biblioteket, bygningens skjønnhet og det beroligende ved å lese, ta notater og komme videre i prosjektet, fikk meg etter hvert tilbake til morgenens mentale modus. Da jeg kom hjem igjen tidlig på kvelden, følte jeg meg helt fin. Jeg hadde plukket med meg et av disse Marks and Spencer-måltidene for å skjemme meg bort litt, en enkel middag. Jeg åpnet en flaske vin, men drakk bare ett glass av den. Jeg drikker ikke mye for tiden, foretrekker å ha styring over tankene. For mye alkohol sender dem halsende av gårde i alle retninger, lik ukontrollerbare bleiebarn som akkurat har lært å gå.

Jeg hadde lyst til å gå gjennom notatene mine før jeg la meg, så jeg gikk til skrivebordet for å begynne på oppgaven. Nancys papirer lå fortsatt og fløt utover bordplaten. Jeg kikket raskt gjennom flyveblader og gamle regninger, selv om jeg visste at jeg ikke kom til å finne noe viktig blant dem. Hvis det hadde funnes noe slikt, ville jeg ikke ha sett det tidligere? Jeg vippet hele bunken over i papirkurven, tok frem skrivemaskinen fra skapet, og satte den midt på det ryddige skrivebordet så alt var klart til å begynne arbeidet neste morgen.

Da Nancy skrev, hadde hun hatt sitt eget skrivebord, en liten pult i eiketre som nå sto hjemme hos Jonathan. Da hun sluttet å skrive bestemte vi at vi kunne dele mitt bord. Hun hadde skuffene til høyre, jeg dem til venstre. Hun oppbevarte manuskriptene sine i den nederste skuffen, og selv om hun hadde flere liggende i bokhyllen, var det de tre i skuffen hun hadde mest forhåpninger til. Selv om jeg visste at de lå der, ga det meg en støkk å se dem. Utsikt mot havet, Ut fra vinteren og En helt spesiell venn, ingen av dem utgitt. Jeg plukket opp En helt spesiell venn og tok den med meg til sengs.

Det må ha gått nærmere førti år siden jeg sist leste disse ordene. Hun hadde skrevet romanen sommeren før Jonathan ble født. Det var som å ha Nancy i sengen, sammen med meg. Jeg kunne høre stemmen hennes tydelig: Nancy som ung kvinne, ennå ikke mor. Det var så mye energi i det, fryktløshet, og det slynget meg tilbake til en tid da vi så på fremtiden fulle av forventning, da alt det som ikke var skjedd ennå, vekket spenning snarere enn engstelse. Jeg var tilfreds da jeg la meg til å sove den kvelden, takknemlig for at jeg hadde vært så heldig å ha Nancy i livet mitt, selv om hun ikke lenger var hos meg. Vi hadde åpnet oss for hverandre. Vi hadde delt alt. Jeg trodde jeg visste alt om henne.