Lee Child

Personlig

Oversatt av Kurt Hanssen

Lee Child

Personlig

Oversatt av Kurt Hanssen

Til Andrew Grant og Tasha Alexander,

min bror og svigerinne:

fine forfattere og fine folk

1

For åtte dager siden gikk livet mitt både opp og ned. Noe var bra. Noe var ikke fullt så bra. Det meste forløp smertefritt. Det var lange, trege perioder hvor det ikke skjedde stort, men av og til ble de avbrutt av små utbrudd av aktivitet. Akkurat som i Hæren. Og det var sånn de fant meg. Du kan forlate Hæren, men Hæren forlater aldri deg. Ikke for alltid. Ikke fullt og helt.

De begynte letingen to dager etter at en fyr skjøt på den franske presidenten. Jeg leste om det i avisen. Et drapsforsøk med rifle fra langt hold. I Paris. Det hadde ingenting med meg å gjøre. Jeg var tusen mil unna, i California, hos en jente jeg traff på en buss. Hun skulle bli skuespiller. Det skulle ikke jeg. Så etter førtiåtte timer i L.A. dro vi hver vår vei. Jeg satte meg på bussen igjen, først et par dager i San Francisco, deretter videre til Seattle. Noe som førte meg i nærheten av Fort Lewis, hvor to kvinner i uniform gikk av bussen. De lot en daggammel Army Times ligge igjen på setet på den andre siden av midtgangen.

Army Times er en merkelig, gammel avis. Den ble startet før andre verdenskrig, og den kommer fortsatt ut, hver uke, full av nyheter fra i går og diverse aktualitetsartikler, som for eksempel overskriften som lyste mot meg: Nye regler! Forandringer i emblemer og gradsbetegnelser! Pluss fire andre uniformsendringer som er på vei! Det sies at nyhetene er fra i går, fordi de er kopiert fra gamle oppdateringer fra nyhetsbyrået AP, men leser man ordene sidelengs, kan man av og til oppfatte en skikkelig sarkastisk tone mellom linjene. Av og til er det litt tak i lederartiklene. Av og til er nekrologene interessante.

Og det var derfor jeg tok avisen og bladde i den. Noen ganger synes man det er bra at folk dør. Eller motsatt. Man vil uansett vite om det. Men jeg fikk det aldri med meg. For mens jeg bladde meg fram til nekrologene, fant jeg kontaktannonsene. Som vanlig var det stort sett veteraner som lette etter andre veteraner. Flere titalls helt like annonser.

Deriblant en hvor mitt navn sto.

Rett foran meg, midt på siden, i en innrammet, to centimeter høy spalte, fem ord med fet skrift: Jack Reacher ring Rick Shoemaker.

Det måtte være Tom O’Days verk. Senere fikk det meg til å føle meg litt dum. Ikke at O’Day ikke var en smart fyr. Det var han helt sikkert. Han hadde overlevd lenge. Veldig lenge. Han hadde alltid vært der. For tjue år siden så han ut som om han var hundre. En høy, tynn, mager, likblek mann som beveget seg som om han kunne kollapse når som helst, lik en ødelagt gardintrapp. Han lignet overhodet ikke en general i Hæren. Han så mer ut som en professor. Eller antropolog. I hvert fall hadde han tenkt fornuftig. Reacher holder seg under radaren, det betyr busser og tog og venterom og kafeer, og, tilfeldig eller ikke, det er det naturlige økonomiske habitatet til mannlige og kvinnelige soldater som kjøper Army Times før noen annen publikasjon i butikken på militærbasen, og som garantert vil spre avisen rundt omkring, som fugler sprer frø fra bær.

Og han kunne være sikker på at jeg ville bla gjennom avisen. Et eller annet sted. Før eller senere. Til slutt. Fordi jeg ville følge med. Du kan forlate Hæren, men Hæren forlater aldri deg. Ikke helt. Ut fra det han visste, og ut fra det han kunne gjette seg til, ville han kanskje tenke seg at som kommunikasjonsform, som en måte å skape kontakt på, kunne ti eller tolv sammenhengende uker med kontaktannonser generere en liten, men realistisk sjanse for suksess.

Men det fungerte på første forsøk. Én dag etter at avisen ble trykket. Og det var derfor jeg senere følte meg dum.

Jeg var forutsigbar.

Rick Shoemaker jobbet for Tom O’Day. Han var antagelig hans nestkommanderende nå. Lett å ignorere. Men jeg skyldte Shoemaker en tjeneste, noe O’Day selvsagt visste. Det var derfor han hadde brukt Shoemakers navn i annonsen.

Og det var derfor jeg måtte svare på den.

Forutsigbart nok.

Det var tørt i Seattle da jeg gikk av bussen. Og varmt. Og gira, i den forstand at det ble konsumert kaffe i store mengder, noe som gjorde den til en by etter min smak. Og oppkoblet, i den forstand at det var wifi-nettverk og håndholdte dingser overalt, noe som ikke gjorde den til en by etter min smak, og som gjorde det bortimot umulig å finne en gammeldags telefonkiosk. Men det var en nede ved fisketorget, så jeg sto i den salte brisen som luktet hav, og slo et gratisnummer til Pentagon. Ikke noe nummer som står i telefonkatalogen. Et nummer jeg lærte meg utenat for lenge siden. En spesiell linje, kun til nødstilfeller. Det er ikke alltid man har tjuefem cent i lommen.

Sentralbordet svarte, og jeg spurte etter Shoemaker og ble satt over, kanskje til et annet sted i bygningen eller et annet sted i landet eller et annet sted i verden. Etter en haug med klikkelyder og summing og noen lange minutter uten noe som helst, kom Shoemaker på linjen og sa: «Ja?»

«Det er Jack Reacher,» sa jeg.

«Hvor er du?»

«Jeg trodde dere hadde alskens automatiske maskiner som fortalte dere det?»

«Ja,» sa han. «Du er i Seattle, i en telefonkiosk nede ved fisketorget. Men vi foretrekker at folk gir oss opplysninger frivillig. Vi synes den påfølgende samtalen flyter lettere da, fordi de allerede samarbeider. De har bidratt med noe.»

«Til hva da?»

«Til samtalen.»

«Har vi en samtale?»

«Egentlig ikke. Hva ser du rett foran deg?»

Jeg så etter.

«En gate,» sa jeg.

«Til venstre?»

«Steder hvor man kjøper fisk.»

«Til høyre?»

«En kaffebar på den andre siden av krysset.»

«Navn?»

Jeg sa hva den het.

Han sa: «Gå inn der og vent.»

«På hva?»

«På at det går omtrent en halv time,» sa han og la på.

Det er egentlig ingen som helt vet hvorfor kaffe er en så stor greie i Seattle. Det er en havneby, så det ga kanskje mening at man brant kaffen der den kom i land og deretter solgte den der den ble brent, noe som skapte et marked, hvilket fikk andre til å satse på det samme, på samme måte som alle bilfabrikantene endte opp i Detroit. Eller kanskje det er noe med vannkvaliteten. Eller høyden over havet eller temperaturen eller luftfuktigheten. Men uansett, resultatet er at det ligger en kaffebar på hvert hjørne, og en seriøs entusiast må regne med en firesifret årlig regning. Kaffebaren på den andre siden av krysset var representativ. Den hadde rødbrun maling og murstein og ubehandlet treverk, og omtrent nitti prosent av menyen på krittavlen besto av ting som egentlig ikke hører hjemme i kaffe, som meieriprodukter av forskjellige typer og temperaturer, rare, nøttebaserte smakstilsetninger og mange andre assorterte, forurensende stoffer. Jeg tok en kopp av husets blanding, svart, uten sukker, i et mellomstort isoporbeger, ikke den enorme størrelsen som enkelte liker, og et stykke sitronformkake, og satte meg alene på en hard pinnestol ved et tomannsbord.

Kaken varte i fem minutter og kaffen i fem minutter til, og atten minutter etter det dukket Shoemakers mann opp. Det betydde at han var fra marinen, for tjueåtte minutter var ganske kjapt, og marinen holder til i Seattle. Og bilen hans var mørkeblå. Det var en amerikansk sedan uten spesielt mye ekstrautstyr, ikke så veldig populær, men den var skinnende blankpolert. Fyren var nærmere førti enn tjue, og hard som stein. Han var sivilkledd. Blå blazer over blå poloskjorte og kakifarget chinobukse. Blazeren var tynnslitt, og skjorten og buksen hadde vært vasket tusen ganger. Antagelig en kvartermester. Helt sikkert fra Spesialstyrkene, en SEAL, utvilsomt del av en lyssky fellesoperasjon som ble overvåket av Tom O’Day.

Han kom inn i kaffebaren og skannet rommet med et uttrykksløst blikk, som om han hadde et femtedels sekund på å identifisere venner eller fiender før han begynte å skyte. Det var tydelig at brifingen hans hadde vært kort og verbal, rett fra en gammel personalmappe, men han hadde meg på én nittifem, hundre og ti. Alle andre i kaffebaren var asiater, stort sett veldig små kvinner. Fyren kom rett mot meg og sa: «Major Reacher?»

Jeg sa: «Ikke nå lenger.»

Han sa: «Mr. Reacher, da?»

Jeg sa: «Ja.»

«Sir, general Shoemaker ber om at du blir med meg.»

Jeg sa: «Hvor da?»

«Ikke langt.»

«Hvor mange stjerner?»

«Sir, nå er jeg ikke med.»

«Har general Shoemaker?»

«Én, sir. Brigadegeneral Richard Shoemaker, sir.»

«Når?»

«Når hva da, sir?»

«Ble han forfremmet?»

«For to år siden.»

«Synes du det er like merkverdig som jeg synes?»

Fyren nølte et øyeblikk, så sa han: «Sir, det har jeg ingen mening om.»

«Og hvordan har general O’Day det?»

Fyren nølte enda et øyeblikk, så sa han: «Sir, jeg kjenner ingen som heter O’Day.»

Den blå bilen var en Chevrolet Impala med politi-hjulkapsler og stoffseter. Poleringen var det nyeste ved den. Blazerfyren kjørte meg gjennom sentrumsgatene og tok av på I-5 sørover, samme vei jeg hadde kommet inn med bussen. Vi fortsatte forbi Boeing Field enda en gang, og forbi Sea-Tac-flyplassen enda en gang og videre mot Tacoma. Blazerfyren snakket ikke. Det gjorde ikke jeg heller. Vi satt der stumme begge to, som om vi deltok i en være-stille-konkurranse og aktet å vinne. Jeg så ut av vinduet. Alt var grønt, både åser og hav og trær.

Vi passerte Tacoma, og senket farten da vi nærmet oss stedet hvor kvinnene i uniform hadde gått av bussen og lagt igjen Army Times etter seg. Vi tok samme avkjøring. Skiltene viste ikke noe annet foran oss enn tre veldig små tettsteder og en veldig stor militærbase. Det var med andre ord store sjanser for at vi var på vei til Fort Lewis. Men det viste seg at vi ikke var det. Eller rent teknisk sett var vi det, men vi ville ikke ha vært det for noen år siden. Vi var på vei mot det som en gang i tiden het McChord Air Force Base, men som nå var aluminium-halvdelen av Joint Base Lewis-McChord. Reformer. Politikere gjør hva som helst for å spare penger.

Jeg ventet meg litt fram-og-tilbake-snakk ved porten, siden den tilhørte både Hæren og flyvåpenet, siden både bil og sjåfør var marinen, og siden jeg var absolutt ingen. Det var bare marineinfanteriet og FN som manglet. Men O’Day hadde så stor makt at bilen nesten ikke senket farten. Vi feide inn og svingte brått til venstre og brått til høyre. Så ble vi vinket gjennom enda en port, før bilen befant seg midt ute på en flyplass, omgitt av svære C-17-transportfly, som en mus i en skog. Vi kjørte under en gigantisk, grå vinge og fortsatte ut over åpen asfalt mot et lite, hvitt fly som sto for seg selv. Et privatfly. Et forretningsjetfly. Lear eller Gulfstream eller hva det nå er rike mennesker kjøper for tiden. Lakken blinket i solen. Det var ikke skrevet noe på flyet, bortsett fra et nummer på halen. Ikke noe navn, ingen logo. Bare hvit lakk. Motorene gikk sakte rundt, og trappen var senket.

Blazerfyren tok en godt beregnet halvsirkel og stoppet med min dør omtrent en meter fra flytrappen. Det tok jeg som et hint. Jeg gikk ut og ble stående i solskinnet et øyeblikk. Våren hadde kommet, og været var nydelig. Bilen ved siden av meg kjørte sin vei. En purser dukket opp over meg, i den lille, ovale døren til kabinen. Han var iført uniform. «Sir, du kan komme opp.»

Trappen ga litt etter under meg. Jeg huket meg ned da jeg gikk inn i kabinen. Purseren rygget litt til høyre for meg, og på min venstre side smøg en annen fyr i uniform seg ut fra cockpiten og sa: «Velkommen om bord, sir. Hele mannskapet er fra flyvåpenet i dag, og vi skal fly deg dit så raskt som bare det.»

Jeg sa: «Fly meg hvor da?»

«Til destinasjonen din.» Fyren klemte seg ned i setet ved siden av styrmannen, og begge gikk i gang med å sjekke instrumenter. Jeg fulgte etter purseren og kom inn i en kabin med karamellfarget skinn og valnøttpanel. Jeg var eneste passasjer. Jeg valgte meg et tilfeldig sete. Purseren dro opp trappen, forseglet døren og satte seg på et klappsete bak pilotene. Tretti sekunder senere var vi i luften og steg brått oppover.

2

Jeg fant ut at vi svingte østover fra McChord. Ikke at valgmulighetene var så store. Vestover lå Russland og Japan og Kina, og jeg tvilte på at et så lite fly hadde så stor rekkevidde. Jeg spurte purseren hvor vi skulle, og han sa at han ikke hadde sett ruten. Det var naturligvis bare tull, men jeg lot det passere. Han viste seg å være snakkesalig om alt annet. Han fortalte meg at flyet var en Gulfstream IV, konfiskert fra et korrupt hedgefond under en føderal straffesak og overlevert til flyvåpenet for å frakte VIP-passasjerer. Hvis det var tilfelle, var flyvåpenets VIP-passasjerer heldige. Flyet var fantastisk. Det var stille og solid, og setene var supre. De kunne reguleres i alle retninger. Og det var kaffe i byssa. En ordentlig trakter. Jeg ba fyren holde den i gang, men sa at jeg kunne gå og hente meg kaffe selv. Det satte han pris på. Jeg tror han tok det som et tegn på respekt. Han var selvsagt ikke purser på ordentlig. Han var en slags sikkerhetseskorte, tøff nok til å få jobben og stolt over at jeg skjønte det.

Jeg så ut av vinduet, først på Rocky Mountains, som hadde mørkegrønne trær nederst og kritthvit snø på toppene. Deretter kom de gulbrune jordbruksslettene med bitte små mosaikkfragmenter, pløyd og sådd og høstet om og om igjen uten at det regnet noe særlig på dem. Ut fra landskapet gikk jeg ut fra at vi kuttet hjørnet på Sør-Dakota og så litt av Nebraska, før vi la i vei inn i Iowa. På grunn av de geometriske kompleksitetene med en flytur i stor høyde, betydde nok det at målet vårt lå lenger sør. Ruten gikk i en stor bue. Det ser rart ut på et flatt papirkart, men det passer fint på en kuleformet planet. Vi skulle til Kentucky eller Tennessee eller Nord- eller Sør-Carolina. Muligens Georgia.

Vi durte videre, time etter time, to hele kanner med kaffe før bakken begynte å komme litt nærmere. Først trodde jeg det var Virginia, men etter hvert skjønte jeg at det var Nord-Carolina. Jeg så to byer som bare kunne være Winston-Salem og Greensboro. De lå på venstre side, og vi var på vei forbi dem. Det betydde at vi fløy sørøstover. Ingen byer før Fayetteville. Men rett før den kom Fort Bragg. Der hadde spesialstyrkene sitt hovedkvarter. Og det var Tom O’Days naturlige økonomiske habitat.

Feil igjen. Eller teknisk sett riktig, men bare i navnet. Vi landet i kveldsmørket på det som før het Pope Air Force Base, men som i ettertid har blitt overtatt av Hæren. Nå het den bare Pope Field, og besto av et lite hjørne av et stadig større Fort Bragg. Reformer. Politikere gjør hva som helst for å spare penger.

Vi takset et langt stykke, et knøttlite fly på en flyplass som var stor nok til hele flyskvadroner. Til slutt stoppet vi ved et lite administrasjonsbygg. Jeg så et skilt hvor det sto 47. logistikk, taktisk støttekommando. Motorene ble skrudd av, og purseren åpnet luken og senket trappen.

«Hvilken dør?» sa jeg.

«Den røde,» sa han.

Jeg gikk ned og fortsatte framover gjennom mørket. Det var bare én rød dør. Den ble åpnet da jeg var to meter unna. En ung kvinne i svart drakt kom ut. Mørke nylonstrømper. Gode sko. En svært ung kvinne. Hun måtte fortsatt være i tjueårene. Hun hadde blondt hår og grønne øyne, et hjerteformet ansikt og et stort, varmt og imøtekommende smil.

Hun sa: «Jeg heter Casey Nice.»

Jeg sa: «Casey hva?»

«Nice.»

«Jeg heter Jack Reacher.»

«Jeg vet det. Jeg jobber i Utenriksdepartementet.»

«I Washington?»

«Nei, her,» sa hun.

Og det ga en slags mening. Spesialstyrkene var CIAs bevæpnede fløy, og CIA var Utenriksdepartementets bakkestyrke, og enkelte avgjørelser måtte tas mens alle tre fingrene var i samme pai samtidig. Derfor var hun her på basen, til tross for at hun var så ung. Hun var kanskje et geni når det gjaldt å ta politiske beslutninger. Et slags vidunderbarn. Jeg spurte: «Er Shoemaker her?»

Hun sa: «La oss gå inn.»

Hun førte meg bort til et lite rom med et vindu med forsterket glass. Det sto tre lenestoler der inne. Ingen av dem matchet hverandre, alle virket litt sørgelige og forlatte. Hun sa: «La oss sette oss.»

Jeg spurte: «Hvorfor er jeg her?»

Hun sa: «Først må du være klar over at alt du får høre fra nå av, er hemmeligstemplet informasjon. Straffen for å bryte sikkerhetsbestemmelsene er streng.»

«Hvorfor vil du fortelle meg hemmeligheter? Du har aldri truffet meg før. Du vet ingenting om meg.»

«Mappen din har blitt distribuert. Du hadde sikkerhetsklarering. Den ble aldri trukket tilbake. Du er fortsatt bundet av den.»

«Har jeg lov til å gå herfra?»

«Vi vil helst at du blir her.»

«Hvorfor det?»

«Vi vil snakke med deg.»

«Utenriksdepartementet?»

«Er du enig i det med hemmeligstemplet informasjon?»

Jeg nikket. «Hva vil Utenriksdepartementet med meg?»

«Vi har visse forpliktelser.»

«På hvilken måte?»

«Noen har skutt på den franske presidenten.»

«I Paris.»

«Franskmennene har bedt om internasjonalt samarbeid for å finne gjerningsmannen.»

«Det var ikke meg. Jeg var i L.A.»

«Vi vet at det ikke var deg. Du står ikke på listen.»

«Finnes det en liste?»

Det svarte hun ikke på, bortsett fra at hun stakk hånden inn mellom jakken og blusen og trakk fram et sammenbrettet papirark som hun ga meg. Arket var temperert av kroppsvarmen hennes, og svakt buet. Men det var ingen liste. Det var en oppsummerende rapport fra vår ambassade i Paris, antagelig fra CIAs stasjonssjef. Sakens detaljer.

Avstanden hadde vært usedvanlig lang. Riflemannens skjulested var identifisert som balkongen på en leilighet tretten hundre meter unna. Tretten hundre meter var nesten halvannen kilometer. Den franske presidenten hadde stått på et friluftspodium bak skjermer av tykt, skuddsikkert glass; et slags nytt og forbedret materiale. Ingen andre enn han hadde sett skuddet. Han hadde sett et munningsglimt utrolig langt borte, lite og høyt og langt til venstre for ham. Mer enn tre lange, merkbare sekunder senere dukket det opp en bitte liten, hvit stjerne på glasset, som om et blekt insekt hadde landet der. Et langt, langt skudd. Men glasset hadde holdt, og lyden da kulen traff det hadde utløst en umiddelbar reaksjon, og presidenten hadde blitt begravd under en haug av sikkerhetsfolk. Senere ble det funnet tilstrekkelig mange fragmenter til å gjette at det var en kaliber .50 panserbrytende kule.

Jeg sa: «Jeg står ikke på listen fordi jeg ikke er god nok. Tretten hundre meter er veldig langt mot et mål på størrelse med et hode. Kulen er i luften i tre hele sekunder. Som å slippe en stein ned i en veldig dyp brønn.»

Casey Nice nikket. «Listen er svært kort. Det er derfor franskmennene er bekymret.»

De hadde ikke blitt bekymret med en gang, det var tydelig. Ifølge den oppsummerende rapporten hadde de brukt de første tjuefire timene til å gratulere seg selv med at de hadde klart å bevokte et så stort område, og at det skuddsikre glasset deres hadde så høy kvalitet. Men så nådde virkeligheten dem, og de hadde begynt å ringe fjern og nær. Hvem kjente til en skarpskytter som var så god?

«Tull,» sa jeg.

Casey Nice sa: «Hva mener du?»

«Dere bryr dere ikke om franskmennene. Ikke så mye. Dere ville kanskje ha kommet med noen beklagende fraser og fått et par aspiranter til å skrive en utredning. Men denne saken havnet på Tom O’Days skrivebord – i hvert fall i fem sekunder. Det betyr at den er viktig. Deretter fikk en SEAL-soldat tak i meg i løpet av tjueåtte minutter, og så fløy dere meg tvers over kontinentet i en privatjet. Det er opplagt at både SEAL-soldaten og jetflyet var på standby, men det var også opplagt at dere ikke hadde noen anelse om hvor jeg var eller når jeg ville ringe. Derfor må dere ha hatt en hel haug med SEAL-soldater og en hel haug med jetfly på standby, her, der og over hele landet, dag og natt. Sånn i tilfelle. Og jeg er nok ikke den eneste. Dette er en storsatsning.»

«Det ville komplisere ting hvis skytteren var amerikaner.»

«Hvorfor det?»

«Vi håper at han ikke er det.»

«Hva kan jeg gjøre for dere, som er verdt en privatjet?»

Mobilen i lommen hennes ringte. Hun svarte og lyttet og la den ned igjen. Hun sa: «General O’Day vil forklare. Han kan ta imot deg nå.»

3

Casey Nice førte meg til et rom i etasjen over. Bygningen var slitt, og inventaret virket provisorisk, noe jeg er overbevist om at det var. En fyr som O’Day var på farten. En måned her, en måned der, i anonyme innkvarteringer bak meningsløse skilt, som 47. logistikk, taktisk støttekommando. I tilfelle noen fulgte med. Eller fordi noen fulgte med, ville han si. Det var alltid noen som fulgte med. Han hadde overlevd lenge.

Han satt bak et skrivebord, mens Shoemaker satt i en stol ved siden av, der en god nestkommanderende skulle være. Shoemaker var blitt tjue år eldre, som forventet, siden det var tjue år siden sist jeg så ham. Han hadde lagt på seg, og det sandfargede håret hadde blitt matt og sandgrått. Ansiktet var rødmusset og pløsete. Han var iført stridsuniform, og stjernen skinte stolt mot meg.

O’Day hadde ikke blitt en dag eldre. Han så fortsatt ut som om han var hundre år. Han gikk i det samme han alltid hadde gått i, en falmet, svart blazer over en V-genser som også var svart, og som hadde vært stoppet så mange ganger at det var mer stopp enn genser. Det fikk meg til å tro at Mrs. O’Day fortsatt var i full vigør, for jeg kunne ikke tenke meg at noen andre ville finne fram stoppenålen og stoppe genseren hans.

Den grå, spisse haken flagret opp og ned, og han stirret på meg med livløst blikk under overhengende øyenbryn. «Hyggelig å treffe deg igjen, Reacher.»

Jeg sa: «Flaks for deg at jeg ikke hadde en viktigere avtale. Ellers ville jeg ha klaget.»

Han svarte ikke. Jeg satte meg på en metallstol som jeg gjettet var fra marinen, og Casey Nice satte seg på en lignende stol ved siden av meg.

O’Day spurte: «Forklarte hun deg at dette er hemmelig?»

Jeg sa: «Ja,» og Casey nikket ivrig ved siden av meg, som om hun var veldig opptatt av å bekrefte at hun hadde fulgt ordren og sagt det. O’Day har den virkningen på folk.

Han spurte meg: «Fikk du sett den oppsummerende rapporten?»

Jeg sa: «Ja,» og Casey Nice nikket igjen.

Han sa: «Hva er din mening?»

Jeg sa: «Jeg tror fyren er en god skytter.»

«Det gjør jeg også,» sa O’Day. «Det må man være, hvis man kan garantere at man treffer noen på tretten hundre meters avstand med ett skudd.»

Og det var typisk O’Day. Sokratisk, kaller man det på universitetet. Man diskuterer noe fram og tilbake for å komme fram til sannheter som alle rasjonelle vesener kjenner fra før.

Jeg sa: «Han garanterte det ikke med ett skudd, han garanterte det med to. Den første kulen skulle knuse glasset. Den andre kulen skulle drepe fyren. Det var hele tiden meningen at den første kulen skulle smadre, eller i beste fall prelle av på, glasset. Han var klar til å fyre av igjen hvis glasset hadde blitt knust. En kjapp avgjørelse tatt i en brøkdel av et sekund. Skyte igjen, eller forsvinne. Og det er imponerende. Var det en panserbrytende kule?»

O’Day nikket. «De studerte fragmentene i en gasskromatograf.»

«Har presidenten vår samme type glass?»

«I morgen har han det.»

«Var det en femti kalibers kule?»

«De fikk samlet nok biter til å konstatere at det er sannsynlig.»

«Da er det mer enn imponerende. Det er en stor, stygg rifle.»

«Som man vet kan treffe på halvannen kilometer. Og på over to kilometer, en gang i Afghanistan. Så tretten hundre meter er kanskje ikke så voldsomt.»

Sokratisk.

Jeg sa: «Jeg tror at å treffe to ganger på tretten hundre meters hold er vanskeligere enn å treffe én gang på halvannen kilometers hold eller mer. Det handler om repetisjon. Jeg tror denne fyren har talent.»

«Det tror jeg også,» sa O’Day. «Tror du han har vært militær et eller annet sted?»

«Selvsagt har han det. Ellers er det ikke mulig å bli så god.»

«Tror du han fortsatt er i tjeneste et eller annet sted?»

«Nei. Da ville han ikke hatt bevegelsesfrihet.»

«Enig.»

Jeg sa: «Er vi sikre på at han var innleid?»

«Hvor store odds er det for at en privatperson som bærer nag til presidenten, også har vært skarpskytter av verdensklasse en gang i tiden? Det er mer sannsynlig at en privatperson som bærer nag til presidenten har brukt en del penger på det åpne markedet. Kanskje en liten gruppe privatpersoner som bærer nag til presidenten. En fraksjon, med andre ord. Det ville øke størrelsen på honoraret.»

«Hvorfor bryr vi oss? Målet var en franskmann.»

«Kulen var amerikansk.»

«Hvordan vet vi det?»

«Gasskromatografen. Det ble gjort en avtale for noen år siden. Ikke veldig kjent. Faktisk aldri gjort kjent. Alle fabrikanter blander legeringen forskjellig. Bare litt. Men nok. Som en signatur.»

«Det er mange i verden som kjøper amerikansk utstyr.»

«Denne fyren er ny på markedet, Reacher. Ingen har sett denne profilen før. Dette var hans første jobb. Han skaper seg et navn her. Og kravene var jævlig høye. Han måtte skyte to ganger, fort, med en femti kalibers kanon på tretten hundre meters hold. Treffer han, er han i eliteserien resten av livet. Bommer han, er han amatør for alltid. Risikoen er altfor stor. Innsatsen er altfor høy. Men han skyter likevel. Det betyr at han visste at han ville treffe. Han måtte vite det. Helt sikkert, to ganger, på tretten hundre meters hold, med full overbevisning. Hvor mange så gode skarpskyttere finnes det?»

Det var et veldig godt spørsmål. Jeg sa: «Et ærlig svar? For oss? Så god? Jeg tror at vi ville ha flaks hvis vi for hver generasjon har én hos SEAL, to i Marineinfanteriet og to i Hæren. Totalt fem stykker i tjeneste til enhver tid.»

«Men du var jo akkurat enig i at han ikke er i tjeneste.»

«Legg derfor til ytterligere fem fra forrige generasjon, som ikke har vært ute av tjeneste lenge, som er gamle nok til at de ikke har fast jobb, men likevel unge nok til å fungere. Det er dem dere burde se nærmere på.»

«Er det dine kandidater? Forrige generasjon?»

«Jeg skjønner ikke hvilke andre som kunne være kvalifisert.»

«Hvor mange land av betydning finnes det når det gjelder den type jobb?»

«Kanskje fem i alt.»

«Et gjennomsnitt på fem sannsynlige kandidater i hvert land er tjuefem skyttere i verden. Enig?»

«Sannsynligvis.»

«Faktisk mer enn sannsynligvis. Tjuefem er tilfeldigvis det nøyaktige antallet pensjonerte eliteskarpskyttere som etterretningstjenesten kjenner til i hele verden. Tror du myndighetene følger nøye med på dem?»

«Det tror jeg nok.»

«Og hvor mange av dem tror du vil ha et håndfast alibi for en gitt dag?»

Siden de ville være nøye overvåket, sa jeg: «Tjue?»

«Tjueen,» sa O’Day. «Vi står igjen med fire stykker. Og det er det diplomatiske problemet her. Vi er som fire menn i et rom som stirrer på hverandre. Det passer dårlig at den kulen var amerikansk.»

«Er det en av våre som det ikke er gjort rede for?»

«Ikke helt.»

«Hvem da?»

«Hvor mange så gode skarpskyttere kjenner du?»

«Ingen,» sa jeg. «Jeg omgås ikke skarpskyttere.»

«Hvor mange kjente du?»

«Én,» sa jeg. «Men det kan umulig være ham.»

«Hvorfor er du så sikker på det?»

«Han sitter i fengsel.»

«Hvorfor er du så sikker på det?»

«Jeg satte ham der.»

«Han fikk en dom på femten år, ikke sant?»

«Så vidt jeg husker,» sa jeg.

«Når?»

Sokratisk. Jeg regnet i hodet. Mange år. Mye vann hadde rent ut i havet. Mange forskjellige steder, mange forskjellige mennesker. Jeg sa: «Faen.»

O’Day nikket.

«Seksten år siden,» sa han. «Tiden flyr når man har det gøy.»

«Er han ute?»

«Han har vært ute i et år.»

«Hvor er han?»

«Ikke hjemme.»