May Lis Ruus

29

Nattmannens datter

Lykkens lerret

May Lis Ruus

29

Nattmannens datter

Lykkens lerret

PERSONGALLERI

På Ditlefsengen

Lucie Adelis Tønnisdatter, nattmannens datter

Dragon Ditlef Bastiansen Lyche, hennes trolovede

Tilly, foreldreløs jente på 10 år

Kirsten, tjenestepike

På Christencegård

Sigri, tjenestepike

Beana, tjenestepike

Knud Lyders, tjenestedreng og Beanas venn

På Rakkerhaugen

Nestor Natmand, nattmann og rakker

Christine, gift med Nestor

Bo, rakkerknekt

Maren og Laurens, barn av Bo og Marte

Andre

Karen Malene, Lucies venninne

Herman Bryning, gift med Karen Malene

Gregers, Karen Malenes lille sønn

Lars Ottesen, tidligere barnelem på Manufakturhuset

Christence Broch-Wagner, dragonens forhenværende hustru

Politimester Arnoldus Berg

Tyge Arnoldussen, politimesterens sønn

Jan Lossius, soldat og kamerat av dragonen

Gregorius Galle, forstander på Manufakturhuset

Antonette Galle, forstanderfrue

Fru Modesta, fru Galles mor

Bastian Lyche og fru Alhel, dragonens foreldre

PROLOG

Bergens Børne- og Tugthus

Det lille kreket som hadde vært så uønsket, lå med øynene lukket. Huden i ansiktet var forbausende glatt, og de ørsmå håndflatene var skrukkete, som på en gammel mann. Fingrene stakk opp i været. Påkjenningen med å komme til verden hadde nok satt sine spor i den vesle kroppen, for selv om han sov, skar han grimaser. Den lille munnen gapte og beveget seg, som om han var sulten.

Den nybakte moren ville legge ham til brystet, men orket ikke. Det hadde ingenting for seg.

Hva foregikk i det lille hodet? Drømte han? Ble han forskrekket av alle lydene rundt seg? Trampingen fra barnelemmenes løpende føtter i etasjen over, fikk fint støv til å drysse ned fra taket. Litt av det landet på linforkleet hun hadde svøpt den lille, nakne kroppen i. Hun trakk pusten og blåste bort støvet. Det verket i magen.

Kvinnen var sliten og mørbanket i kroppen, men hun kunne ikke bli her. Utenfor sto en mann og ventet. Det var ikke bare det at hun ville ha mest mulig tid sammen med den nyfødte som hun snart skulle skilles av med, som gjorde at hun halte ut tiden. Mest var det frykten for det som skulle skje med det arme barnet.

Døren gled lydløst opp, og slepende skritt fylte kjelleren. Mannen stakk en hånd ned i tønnen de løse kvinnene brukte til å skylle fargen av tøyet, og lyden var ikke til å ta feil av. Den var fylt med vann.

Hun knuget guttebarnet i favnen og ville ikke slippe ham med blikket.

«Tiden er inne. Hvis du ikke klarer å ta deg av det, skal jeg gjøre det,» sa stemmen.

«Han er så liten … så uskyldig …» Fremdeles så hun ikke opp.

«Jeg har sagt alt før og vil ikke gjenta meg selv.»

Ja, han hadde sagt mye de få gangene de hadde møttes de siste månedene.

At det ikke var et Guds barn før det var døpt.

At det som dyrene ikke hadde sjel mens det var så lite.

At det var en barmhjertig handling, som de ikke ville være de første til å utføre.

Utallige mødre hadde gjort det før henne, men til forskjell fra dem ville ikke dette få følger. Hun risikerte ikke dødsstraff, for barnets far hadde allerede tenkt på alt.

Ingen kom til å finne det ut. Noensinne. I jordgulvet hadde han i løpet av en stille natt gravd seg nedover. En fot bred, to fot lang, tre fot dyp. Hullet var skjult av en sprukken vaskebalje med et ubrukelig vaskebrett oppi. Jorden som skulle fylle graven igjen, var samlet i en tønne med lokk som sto ved siden av. Ingen hadde oppdaget det.

Klukkingen fra den brutte vannskorpen var som lyden av dommedag.

«Kom nå. Gjør som jeg har bedt deg om. Det er fort gjort, og stakkaren kommer ikke til å merke noe. Det er ikke verre for den enn for en spedkalv.» Stemmen var bestemt, men vennlig.

Kvinnen visste at hun ikke hadde noe valg. Hun var også klar over at det var vanlig, ikke bare for fattige, men også for de fine. At hun selv skulle oppleve å ta sitt eget nyfødte barn av dage, hadde hun aldri trodd. Skjønt, det var før hun delte leie med en mann som ikke hadde til hensikt å ekte henne.

Det ble stille, inntil et ergerlig knurr fylte den store kjelleren. Seks raske skritt, og så sto de sorte støvlene innenfor synsranden hennes.

«Vær så snill …» Hun så opp.

Øynene var innrammet av mørke vipper og sorte bryn, og ansiktet hans var langt og smalt. Gutten hennes ville kanskje arve noen av trekkene … om han hadde fått leve opp.

«Glem at dette har hendt.»

«Hvordan kan jeg glemme et barn som har vokst under hjertet mitt? Som har vært en del av mitt legeme i ni lange måneder?»

Mannen holdt frem hånden. «Reis deg.»

En lang stund gikk uten at kvinnen gjorde mine til å røre seg. Mannen ble stående. Omsider innså hun at det ikke var noen vei utenom.

Hun gikk ut.

Vinden strøk over de tårevåte kinnene. Hun mintes en gammel vise, en av de mange hun hadde hørt sin mor synge, den gang hun levde. Om jenten som hadde fått barn med en kar som sviktet henne. Barnet ble svøpt i lin, og moren la det i et skrin og satte det på sjøen. Da det fløt i land hos barnefaren, hvilte jenten på havets bunn.

Mens hun gikk ned mot vannet, kom ordene svevende, som om hennes egen mor hvisket dem og lot vinden synge.

Han lokket henne både titt og trått,

Med sorrigfullt hjerta – både titt og trått,

Alt inntil han hadde hennes vilje fått.

Eg gidder inte leva så lang en tid.

Hon gangar seg i stenstuen inn,

Med sorrigfullt hjerta – i stenstuen inn,

Og der fødte hon så litet et kind.

Eg gidder inte leva så lang en tid.

Hon svøpte det kind i kvitan lin,

Med sorrigfullt hjerta – i kvitan lin.

Så lade hon det i forgyllande skrin.

Eg gidder inte leva så lang en tid.

Og det stod skrevet på skrinets bånd,

Med sorrigfullt hjerta – på skrinets bånd:

«Min Moder hon hviler i havsens grunn.»

Eg gidder inte leva så lang en tid.

Mens hun gikk mot det dunkle vannet nedenfor tukthuset, så ikke barselkvinnen seg tilbake.

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK

Lucie ble grepet av en sterk salighet som begynte bak øynene og gikk som et lyn gjennom kroppen, helt til tåspissene.

Lars satt på en stol like ved vinduet, og dagslyset strømmet ned på bylten han holdt i armene. Som en engel var hun opplyst av himmelens stråler.

«Emme …» hvisket hun andektig. «Emme!»

Lars reiste seg.

Han smilte. «Jeg gjorde dette for deg, Lucie. Før dommen var avsagt, forlot jeg rettssalen og skyndte meg til Rode 11. Det er ingen som aner at det var jeg som tok henne!» Han lo. Ansiktet lyste av ekte glede og forventning.

Lucie stirret på bylten mens hun nærmet seg. Tiden gikk langsommere. Alt rundt henne ble usynlig mens avstanden mellom henne og den lille datteren hennes ble mindre og mindre.

Forventningen rislet dryppende varm gjennom henne. Endelig!

«Jeg så hvordan fiffen glodde på deg, og skjønte at du ikke hører hjemme blant dem … med Ditlef Dragon. Nå skal du og jeg, og Emme, reise til paradis og leve sammen som far, mor og barn. Vi skal få mange barn. Alle kan få være med. Din far og konen hans, Karen Malene og ungen, gjerne mannen hennes også. Og Tilly, selvsagt. Henne kan vi ikke reise fra. Det er plass til oss alle, og jeg har penger nå, så jeg kan betale for reisen deres også. Om de får bud om det i dag, rekker de å pakke reisekistene sine.» Lars tidde brått, som om han skjønte at han snakket for mye. Han flyttet blikket ned til teppet som omga den lille. «Her har du barnet ditt, Lucie. Her er Emme … hun sover ennå.»

Tiden stanset helt idet han rakte henne barnet.

Huden var ferskenfarget, kinnene lett røde. Munnen var rød som bringebær, og den lille, bedårende nesen var det skjønneste Lucie hadde sett. Hun kunne ikke ta øynene fra henne, og var fortsatt som en blind.

«Vi holder oss her i Nøsteboden til i morgen ved grålysningen, når skipet seiler til København. Ingen kommer til å se etter oss her. De vil gå til Sandviken og lete etter deg, så til Karen Malene, og kanskje til Emmaus og Altona-gården, eller andre herberger. De kommer ikke til å finne oss, for det er mindre enn et solemerke til skipet seiler.»

Lars’ stemme tilhørte en annen tid, et annet sted. Her var det bare Lucie og Emme som befant seg.

«De hadde ingen rett til å ta din datter, så de kommer ikke til å følge etter oss. Ditlef Dragon kommer til å skjønne at dette var det eneste riktige. Dere tilhører forskjellige verdener, og han er tross alt gift, selv om … ja ja, det betyr intet. Han kommer til å finne seg en annen, en som passer ham. Det vet du jo, Lucie. Denne lille skapningen skal vi ta oss av som om hun var den kosteligste skatt.»

Det var ubegripelig at Lars kunne rekke å uttale så mange ord når tiden sto stille. Lucie slapp blikket fra barnet og så undrende på vennen, som om han var avsindig.

«Tok du henne fra herr og fru Galle?» Lucie hørte sin egen stemme. Den svevde oppunder taket, men sivet ned igjen til dem, og nådde Lars’ ører, for han nikket og smilte.

«Jeg sa jo det. Påfuglen var jo i retten, og madammen så jeg ikke snurten av. Huset var fullt av tjenestefolk, men de lot meg spasere inn. Vet du hvordan?» Han flirte. «Det var skjebnen … eller Herren selv som hadde en finger med i spillet. Det sto en kipe med ved på trammen utenfor tjenerinngangen. Jeg tok kurven på ryggen, banket på og ventet til en tjenestepike på Tillys alder åpnet. Jeg skal levere ved, sa jeg og smilte mitt peneste smil. Jentungen åpnet døren på vidt gap, jeg kippet av meg skoene og spankulerte rett inn!»

Lucie så opp på ham. Fremdeles var det som om hun ikke helt skjønte at dette virkelig hendte. Hun strøk over huden til den lille og løftet litt på teppet som hun var inntullet i. En kniplingsbesatt lue med et lyserødt bånd dekket hodet. Lucie løsnet luen så forsiktig, som om den skulle være laget av skjøreste glass.

«Jeg fant henne ovenpå i en vugge. Som nå er full av vedkubber! Kan du tenke deg hvilken overraskelse de kommer til å få seg?» Lars gapskrattet, og barnet ble rykket ut av søvnen.

Den evinnelige ordflommen fortsatte. «Deretter spaserte jeg ut med Emme i kipen! Jeg så ikke mindre enn to tøser, og de smilte kokett til meg, uten å ane hva jeg smuglet med meg ut!»

Lucie kunne ikke ta øynene fra barnet. Langsomt var det som om det lille barneansiktet forandret seg. De små, brune øynene. Det rødbrune dunet på hodet. De store ørene. Den uvanlig høye nesen.

Blodet frøs til is i Lucies årer da hun skjønte det.

«Ingen ropte meg tilbake, og jeg spankulerte gjennom hagen og ut hovedporten. Kanskje aner de fremdeles ikke hva som har skjedd.»

«Lars! Hold munn!»

Smilet hans stivnet. «Hva?»

«Din tossete narr!»

Lars så uforstående på henne.

Lucie skalv slik at hun var redd for å miste barnet hun holdt i armene. «Dette er ikke min datter! Det er ikke Emme … hun ligner ikke engang!»

KAPITTEL 1

Bergen, tirsdag 27. februar 1703

Lucie kjente harmen vokse seg sterk og mektig mens hun så på Lars.

«Hvilket barn er dette? Hvem har du tatt det fra? Ikke fra forstanderparet!»

Lars så fullkomment forvirret ut. Øynene var oppspilt, og kjeven hang nede på halsen.

«Du løy, Lars! Du løy meg rett opp i ansiktet! For å lure meg?»

«Nei!» Lars tok et skritt frem for å se på barneansiktet igjen. «Det er … det må være …»

Hun fulgte blikket hans og stirret på barnet hun holdt i armene. Dette var et barn hun aldri hadde sett før. Trekkene var helt ulike både hennes og Ditlefs.

«Det der er ikke min datter, så sant som jeg står her!»

Lars rettet seg i ryggen og satte hendene i hoften. «Hvordan kan du si det? Falt ikke du i ørske rett etter at du hadde født?»

Han hadde rett. Hun hadde ikke sett datteren i mer enn et par øyeblikk før hun forsvant inn i sitt eget mørke. Alt hun hadde hatt i disse lange månedene, var bildet for sitt indre blikk. Kunne det ha endret seg? Hadde det blitt blandet med tvillingenes ansikter?

«Hun ligner ikke på meg.» Stemmen ble spakere.

«Hvor mange unger ligner på sine foreldre? Ligner du på din far? Ligner Ditlef Dragon på sin mor?»

Lucie ristet på hodet. «Men hun er så ulik oss …» Hun holdt barnet opp foran lyset, for å forvisse seg om at hun virkelig hadde rett i at spedbarnet ikke var hennes Emme. «Nei, Lars. Du tar feil. Jeg sverger ved min mors grav at dette ikke er min Emme.»

«Det kan jeg ikke forstå.»

Blodet begynte å bruse i årene igjen. «Hvor kommer barnet fra? Tok du det fra en annen mor?» Lucie så mot vinduet som vendte mot Nøstegaten. «Gikk du inn i rufferiene og stjal en unge, i den tro at jeg ikke skulle kjenne igjen mitt eget barn?»

«Nei, Lucie! Jeg fortalte sannheten! Jeg var i von Horn-huset, og tok henne fra vuggen som sto i et staselig sovekammers. Jeg vet at det er … det må være … hvis ikke …»

De kom til å tenke den samme tanken samtidig. Det kunne være flere spedbarn i huset. De bodde hos en slektning. Kanskje husfruen hadde et spedbarn også. Eller tenk om … tenk om datteren hadde blitt byttet med en av de underjordiske! Lucie sto kanskje med Emmes bytting i armene! Det kunne forklare hvorfor hun så helt annerledes ut enn Lucie husket henne.

Nei. Forstanderparet hadde jo døpt henne i kirken på Austheim, så hun var beskyttet. Det kunne ikke være en bytting.

«Fru Modestas bror eier huset … Far sa at Bo ville kalle opp sønnen etter dommerens lille sønn. Laurens, var det ikke?» Hun så på Lars, men han bare trakk på skuldrene. Han visste vel ingenting av dette. «Denne broren skulle dømme i Christences sak, sa Ditlef. De har en sønn! Forstår du ikke? Du har tatt herr von Horns sønn, Laurens von Horn.»

Lars ristet på hodet. «Det der ligner på et jentebarn, synes jeg.»

Lucie var enig i det. Men samtidig var det ikke lett å se forskjell når de var så små som dette barnet. Besluttsomt gikk hun bort til et bord og la fra seg barnet. Hun pakket det ut av teppet og alle lagene med klær til hun kom til bar hud.

«En jente …» kom det fra Lars.

De var like langt.

«Det er bare én måte å finne ut av dette på. Nå går vi til Rode 11 med barnet, og vi forlater ikke huset før vi har fått svar.»

Lars’ adamseple hoppet. «Jeg blir ikke med tilbake igjen dit.»

«Du skal være med tilbake! Du skal si det som det er. Jeg kan ikke risikere å …»

… havne i fangehullet igjen. Det siste ble ikke sagt høyt. Det kunne ikke Lars heller. Hun så frykten i øynene hans. Tyver ble straffet med å miste en hånd. Lars hadde allerede mistet den ene.

«Lars, du må være med. Det kommer ikke til å skje noe.»

«Jeg tar ikke den sjansen, Lucie,» sa han mørkt. Han snudde om og gikk bort til disken. Der ringte han i en bjelle. «Øltapper! Gi meg en potte brennevin.»

Richert Brus kom til syne. «Vi har ikke åpent, gutt.»

Lucie så at vennen la armstubben på disken.

«Vær så snill, mann. Jeg trenger det.»

Han fikk en tumling, og tømte den i en slurk.

Øltapperen satte proppen i flasken igjen, men gikk ikke. Han så undersøkende på Lars. «Er det noe galt?»

«Ungen … jeg tok feil unge. Nå sitter jeg i baret.»

«Herr Brus,» ropte Lucie og gikk bort til de to mennene. «Vet De noe om herskapet i huset i Rode 11?»

«De mener von Horn? Ikke mye, men tjenestekarene stikker innom her når de har frikveld.»

«Vet De om husets herre har barn? Et lite barn?»

Mannen bak disken hevet brynene idet det gikk opp for ham hva Lucie spurte om. «Mener dere at det ikke er Deres unge? Fanden!»

«Herr Brus, vær så snill å fortelle hva De vet. Det er meget viktig!»

Mannen satte nevene i bardisken. «Jeg aner ikke hvor mange unger de har. Slike folk kommer ikke til Nøstet, og tjenestefolkene har vett nok til ikke å snakke om herskapet. Dere får gå herfra. Dette vil ikke jeg ha på meg.» Han lente seg over disken mot Lars. «Jeg syntes De sa at ungen tilhørte den unge damen? Ikke at den var hjemmehørende hos slekten von Horn.»

Lucie så på øltapperen og løftet avvergende en hånd. «Det er ikke nødvendig. Vi går nå. Kom, Lars.» Hun sparket ham i leggen.

Vennen lyttet ikke, men overså Lucie. Med den ene hånden han hadde, dro Lars frem skinnpungen. Det klirret da han la den på disken. «Jeg vet ikke hva som har hendt, og hvem ungen tilhører. Jeg handlet i god tro. Vær så snill, la meg få bli her som avtalt. De skal få mer penger. Bare la meg få overnatte til skipet mitt går, og ikke si til noen at jeg er her. Ungen … den skal vel vekk.»

Utålmodig skottet Lucie mot døren for å forsikre seg om at ingen kom for å ta dem på fersk gjerning med et stjålet barn. Det hele var både uoversiktlig og skremmende.

«Lars, kom. Nå!» Hun var urokkelig.

«Jeg må …»

«Sov hos oss!»

«Jeg kan ikke, skipet går …»

Lucie holdt på å miste besinnelsen. «Lars! Nå kommer du! Dette er dine handlinger, du kan glemme å la meg ordne opp i ditt rot alene.»

«Pokker ta deg!» Lars trev pengepungen og adlød. «Dette gjorde jeg for din skyld, Lucie. Og dette er takken?»

«Min skyld? Du har sannsynligvis ødelagt alt!»

De anklagende, høye stemmene fikk barnet til å sette i et hyl.

«Se nå hva du har gjort, din sullik!»

Lucie åpnet døren selv og holdt den for kameraten. Lars’ ansikt var lukket og mørkt, og da de begynte å gå, kom han tuslende bak henne mens hun var opptatt med å trøste barnet.

«Så, så, ikke gråt. Vi er ikke sinte på deg, må du skjønne. Du har ikke gjort noe galt.»

De passerte gledeshusene på Nøstet. De lå mørke og stille. Det var ikke mange skip inne, så det var nok lite å gjøre for rufferskene. De menneskene Lucie så, var alle arbeidere som lot til å være på vei fra et sted til et annet. Hun lot seg ikke merke med dem, annet enn at hun passet på hvor hun satte føttene.

De gikk strake veien oppover Jonsvollene. I dag var det ingen soldater å se.

Lars satte ned farten. «Husker du at vi så soldatene her den dagen vi var på Møhlenpris?»

«Kom igjen! Ikke prøv å avlede meg,» bjeffet Lucie. Hennes tanker dreide seg om hva de skulle si når de kom til huset, og hun var ikke det minste interessert i å tenke tilbake på minner hun for lengst hadde prøvd å fortrenge.

«Jeg ville bli som dem. De prektige Rødfiskene og Graagjæssene. Da du svermet etter meg, ville du ikke at jeg skulle bli soldat. Likevel fant du deg en.»

Lucie svarte ikke.

«Rødfiskene er infanteristene, og Graagjæssene er artilleristene. Etter fargen på jakkene deres.»

«Det samme kan det være,» sa Lucie kort.

Noe på den tomme plassen fanget blikket hennes. I utkanten sto en kage og en gapestokk, og det så ut som det sto noen i gapestokken. Hun trakk til seg blikket, for hun ville ikke tenke på det nå.

Lars hadde også sett det. «Se der. Arme fyr. Det er en madam der også. Sikkert kjerringen hans. I det minste er det ikke fullt av skuelystne der, som spytter og kaster råtten mat på ham.»

Lucie måtte se. Kvinnen sto med ansiktet vendt bort fra mannen i gapestokken, og hun klarte knapt å stå på bena, så drukken var hun. Selv på denne avstanden kunne de se at damen var tynn som en spiker, og med løst, flagrende hår under den branngule koneluen. Lucie stirret litt for lenge på henne, og hun tok det tydeligvis som en innbydelse, for kvinnen sjanglet over den gjørmete plassen og satte kursen mot dem.

Lucie skyndte seg å ta inn på kjerreveien som førte inn til herregården, men kvinnen fulgte etter.

«Hold an, fagre frue! Ve Dokkar kjøpe nokke?» Hun ropte, selv om hun var innenfor hørevidde.

Det var det siste Lucie ønsket, for hun ville komme seg til von Horn-huset med det gråtende barnet så snart som mulig.

«Vent litt. Eg e sikker på at eg har nokke her som Dokker vil kjøpe.» Fyllemadammen hadde en kurv på armen og begynte å grave i den. Hun tok opp en grønn glasskule, en slik som man festet garn i. «Ka med …»

«Kom deg vekk, førkje,» ropte Lars, men kvinnen løp forbi dem og stanset foran Lucie.

«Fine frue, kan Dokkar ikkje kjøpe nokke? Eg har en rørepinne, nesten ubrukt, den e av kraftig bjørk. Fin til å røre i grøten med. Ikkje? Se denne grytekluten som datteren har laget, den kan Dokkar vel bruke som klut til barnet Dokkars? Eller ka med denne taustumpen? Rett fra reperbanen. Kanskje en skillingsvise, eg sellar an for en skilling! En sånn fjong dame kan vel lese? Eller så kan mannen Dokkars lese for Dokkar. Eg e sikker på at dokkar får dokker en god latter.» Damen viftet med et krøllete stykke papir foran Lucie, og fotavtrykkene på det viste at det var plukket opp fra gaten.

«Dessverre, men vi har et presserende ærend.»

«Ungen Dokkars skrikar. Ja, eg skjønner. Min og skriker hele dagen. Det e bare bry med de. Ta et godt råd fra et erfarent smautryne; knip igjen beina, så slipper Dokkar styret.» Hun så unnskyldende på Lars. «Det e til det beste for Dokkar og, så beholder hun de smukke formene sine. Unger suger ut alle livssaftene av en stakkars kone.»

Lucie valgte å ikke si noe.

Kvinnen rotet i kurven igjen. «Ka med en nydelig glassperle til småtøsen Dokkars? Bare en skilling for støkket.»

Hun holdt perlen foran Lucie med en skjelvende hånd. Neglene var inngrodd av skitt.

«Nei, ellers takk. Vi må videre. Jeg beklager.» Så sukket hun. Synet av den stakkars kvinnen som hadde mannen sin i gapestokk og sultne barn hjemme, ville hjemsøke henne om hun ikke ga henne noe.

«Gi henne noen slanter,» hvisket Lucie mot Lars, for hun syntes synd på kvinnen som gikk rundt og solgte innboet sitt for å forsørge barneflokken.

«For at hun skal drikke dem opp?»

«Lars, bare gjør det. Du kan få igjen av meg etterpå om det er så mye om å gjøre.»

Lars tok opp skinnpungen og holdt den mellom brystet og armstubben. Med den andre hånden åpnet han pungen. Kvinnens øyne ble med ett bulende, som om hun prøvde å virke edru.

«Hvor mange glassperler har du?» spurte han.

«To, mosjø,» gliste kvinnen og avslørte at hun manglet flere tenner i munnen, og de som fremdeles var der, var brune stubber.

Lars ga kvinnen to styvere, men så på Lucie. «Jeg vil gi perlene til Tilly. Kan du sørge for at hun får dem, og at du sier at de var fra meg?»

Lucie nikket utålmodig.

«Fire skilling! Velsigne Dem,» sa kvinnen og begynte å gå.

Hjertet dunket fortere da Lucie kom til porten. Hun stanset og ventet på at Lars skulle komme etter, for hun hadde ikke tenkt å levere barnet tilbake alene.

Hva ventet dem? Hadde øvrigheten blitt budsendt? Og denne slektningen, fru Modestas bror, var ikke han en av lagmennene i retten i dag? Hvis det var hans barn som var røvet fra vuggen, hadde noen trolig sendt bud etter ham, selv om han var i retten. Tenk om de måtte ta pause, slik at Bo måtte vente enda lenger på dommen? Hun bebreidet Lars, men samtidig hadde han gjort det i beste mening. Han ville bare gi Lucie datteren tilbake.

For å lokke meg til å bli med ham til Sankt Thomas. Hun ga ham et strengt blikk.

«Hva er det nå?»

«Ingenting,» sa hun kort. Gjort var gjort. Nå måtte de rette opp igjen illgjerningen. «Kom igjen. Gå ved siden av meg så jeg ser at du er her.»

«Helvete heller. Jeg stikker ikke av, om det er det du tror.»

Lucie svarte ikke. Det var ikke godt å vite. De gikk i taushet opp til husets hoveddør. Det kom lyder der innefra. Stemmer. Rop. De var nok fra seg av fortvilelse.

«Hører du nå hva du har stelt i stand?» Lucies stemme var anklagende, men bebreidelsen var ikke bare myntet på vennen. Hun hadde tenkt på å gjøre det samme selv.

Lars banket på døren og fnøs. «Hvis jeg blir sendt i fangehullet igjen for dette, så Gud hjelpe meg.»

Døren ble revet opp, og en middelaldrende, mørkhåret mann fylte åpningen med sin betydelige høyde og brede skuldre. Lucie dro kjensel på ham, han hadde sittet ved dommerbordet. Han hadde en hånd på skaftet av sabelen som hang i beltet, som om han var klar for hva enn som ventet. Ansiktet var glattbarbert, men i motsetning til tidligere på dagen hadde han poser under øynene og så trett ut.

«Guri Agnette!» utbrøt han.

Årvåkent gikk han et skritt nærmere, uten å fjerne hånden fra våpenet. «Det barnet hører til her i huset.» Øynene lignet fru Modestas, de var matte og gråblå, og huden under brynene hang tungt over øyelokket.

Lucies pustet anstrengt. «Vi kommer for å levere henne tilbake. Hun ble feilaktig … vel, det er en misforståelse.» Stemmen hennes sviktet.

Det lød trinn innefra, og snart fyltes døråpningen av folk med spørrende blikk.

«Hvem er det, onkel Lorentz? Er det min Guri?» Fru Galles stemme overdøvet alle de andres hvisking. De andre flyttet seg, og forstanderfruen kom til syne. «Lucie! Jeg visste at det var deg!»

Hun skubbet vekk onkelen og kom helt ut på trammen. Med en brysk bevegelse rev hun til seg barnet.

«Guri! Herren være lovet. Gregorius, Guri Agnette er tilbake!»

Lucie følte seg tom. Tappet for all livskraft. Hun skjønte ingenting, bare at Emme ikke hadde vært hos forstanderparet denne tiden.