Frank Rossavik

Blant republikanere

Frank Rossavik

Blant republikanere

Jeg har ingen interesse av å strømlinjeforme regjeringen, og å gjøre den mer effektiv, for jeg skal redusere dens størrelse. Jeg har ingen planer om å satse på velferd, for jeg vil utvide friheten. Jeg tar ikke sikte på å få vedtatt lover, men på å få avskaffet dem.

BARRY GOLDWATER,

Det republikanske partiets presidentkandidat i 1964,

i boken Conscience of a Conservative (1960)

FORORD

Presidentkandidat Ben Carson nølte ikke da jeg spurte ham hvorfor han tror europeere har så vanskelig for å forstå Det republikanske partiet: – Det er fordi dere har sunket så dypt ned i sosialismen. Dere har gjort dere avhengige av staten. Dere forstår ikke hvor mye frihet dere har gitt avkall på.

Svaret er typisk konservativt, og typisk amerikansk. [1]

Jeg stilte samme spørsmål til Melvin Small, pensjonert historieprofessor ved Wayne State University i Detroit, Michigan, kanskje best kjent for sin store biografi om Richard Nixon: – Min erfaring tilsier at europeere generelt, særlig i vest, er bedre informert og dermed mindre mottakelige for konspirasjonsteorier og overdrevne trusselbilder. Inntil innvandringsspørsmålet kom på dagsordenen, var europeerne også lite åpne for ytre høyre.

Smalls svar er typisk liberalt, som er en amerikansk betegnelse for venstreorientert. Det bekrefter et klassisk europeisk syn på et parti som – bare litt karikert – er veldig mot statsstyre, veldig for fritt marked, veldig krigersk, veldig mot abort og mot ekteskap for homofile, veldig for Gud, for dødsstraff og for fri omsetning av håndvåpen.

Carsons svar stimulerer nysgjerrigheten.

***

Jeg begynte å tenke på å skrive denne boken første gang i 2011. Barack Obama hadde sittet i tre år som president, og hadde ingen seriøs utfordrer i eget parti foran det neste presidentvalget.

Hos republikanerne var feltet derimot bredt. Blant dem som markerte seg var Michele Bachmann, hvis abortmotstand gjaldt ethvert svangerskap, uansett bakgrunn; Rick Santorum, som sammenliknet homofili og sex med dyr; [2] Ron Paul, en libertarianer som representerte en liten flik av partiet, men som var populær likevel; og Herman Cain, en meget konservativ, litt perifer forretningsmann, som svingte seg opp tidlig i løpet. I en kort periode hadde Cain til og med større oppslutning på målingene enn den sittende presidenten, men han trakk seg etter anklager om sexovergrep. Og så stilte forretningsmannen, eks-guvernøren og mormonen Mitt Romney, som gikk av med seieren til slutt. Det siste var litt forutsigbart, Romney var jo den mest moderate og «normale» av favorittene, også sett fra Europa.

Det fascinerende var at feltet virket så svakt, og til dels rart. Liberale medier i USA sammenliknet det – uten forsøk på å skjule begeistringen – med Muppet Show. Noen av kandidatene kunne umulig nå frem i eget parti, andre ville vært åpenbart sjanseløse mot Barack Obama. Rick Santorum kan være et eksempel, en religiøs ekstremist sett med norske øyne, som også ledet løpet i en periode. Mange av partiets tungvektere stilte ikke opp engang, noe som var litt paradoksalt. Riktignok pleier sittende presidenter å bli gjenvalgt, men Det republikanske partiet fremstilte tross alt Barack Obama som en katastrofe, en mann som for alt i verden måtte fjernes fra Det hvite hus.

Her var det åpenbart noe jeg ikke forsto. Det kunne ikke være tilfeldig at en mann som Santorum svingte seg opp blant aktivistene i det ene av USAs to store folkepartier, like lite som at knapt noen av de erklærte kandidatene, om de dro til Norge, ville ha kunnet finne seg til rette i noen av våre etablerte partier. Ingen på Stortinget er mot at staten skal spille en stor rolle i Norge. Kristelig Folkeparti ville ikke ha vært på langt nær religiøst og Israel-vennlig nok for folk som Rick Santorum og Michele Bachmann. Vel kan det hende at vi iblant også overdriver forskjellene mellom USA og Norge, men et Kristelig Folkeparti som flyttet til USA ville snarere ha blitt en del av koalisjonen til Det demokratiske partiet.

Det er ikke for ingenting at tidligere stortingsrepresentant Anita Apelthun Sæle og KrF aldri fant seg helt til rette med hverandre, enda det er dette partiet hun er medlem av. Sæle er mer konsekvent mot abort og for Israel enn de aller fleste av sine partifeller. Da jeg traff henne på Values Voter Summit (VVS) i Washington (D.C.) i september 2014, ga hun meg en klem, og sa: – Frank, du aner ikke hvor herlig det er å føle seg mainstream for én gangs skyld.

VVS er et av de store, årlige stevnene i USAs konservative bevegelse. Som navnet antyder, er dette samlingen for de mest kristenkonservative. Det var også her jeg første gang kom i kontakt med Ben Carson. Riktignok møtte jeg ham ikke i egen person, men jeg ville intervjue en av de ivrige aktivistene som jobbet for å få ham til å stille opp. Vedkommende, en herre på 79, sa seg villig til å la seg intervjue. Betingelsen var at jeg signerte oppropet Run Ben, Run. Jeg prøvde å unnskylde meg med at jeg var utlending, men han sa at det ikke gjorde noe – det var bare å fylle inn personalia og signere. Jeg fikk intervjuet. Samtidig ble jeg altså en del av bevegelsen som ansporet Ben Carson, en pensjonert nevrokirurg som ikke tror på evolusjonsteorien, til å stille som presidentkandidat.

***

Opprinnelig hadde jeg tenkt å snakke med flere toppfolk i partiet – senatorer, guvernører, presidentkandidater og viktige ledere i organisasjonsfloraen rundt. Her støtte jeg på et problem jeg ikke har opplevd i Europa: Man får sjelden svar på e-poster, eller på telefonbeskjeder, heller ikke etter flere vennlige purringer. Naturligvis er det lett å forstå at en nordmann som vil skrive bok, kommer langt ned på prioriteringslisten for amerikanere som girer opp mot et presidentvalg, men at sekretariatene ikke engang kan koste på seg et kort, høflig «nei, han har ikke tid», er vanskelig å skjønne. Selv en fransk akademiker eller politiker som får en henvendelse på engelsk, svarer, så fremt henvendelsen er høflig og legitim.

Når jeg iblant beklaget meg overfor amerikanere, fikk jeg til svar at jeg skulle være glad til: Toppfolkene gir deg bare noen korte, innøvde setninger; de vil aldri innlate seg på reelle diskusjoner. Du får mye mer igjen for å snakke med folk lenger nede i systemet. Dessuten har grunnplanet langt på vei tatt over Det republikanske partiet likevel; Tea Party-opprørets organisatoriske arv.

***

Denne boken er basert på samtaler med mange konservative og noen libertarianske aktivister, en del republikanske politikere på mellomnivå, og noen få i de øvre sjikt. [3] De fleste snakket jeg med på det nevnte VVS i september 2014, på vårmøtet til Republican National Committee (RNC) i Phoenix i mai 2015 og på Southern Republican Leadership Conference (SRLC) i Oklahoma by senere samme måned. At jeg baserer meg såpass mye på folk jeg traff i slike forsamlinger, innebærer et opplagt problem: De mest overbeviste og ideologisk bevisste republikanerne dominerer i materialet. På samme måte som et vanlig medlem av Labour i Storbritannia er noe helt annet enn en vanlig Labour-velger, skiller en republikansk aktivist seg vesentlig fra en av de såkalte svingvelgerne som eventuelt avgjør presidentvalget i 2016 i GOPs favør.

I tillegg har jeg gjort noen intervjuer i Austin og Houston, Texas; i Minneapolis, Minnesota; i Des Moines og Waterloo, Iowa; i den føderale hovedstaden Washington (D.C.), samt på telefonen. Og så har jeg selvsagt lest en del, både bøker og annet.

Mest synes jeg at jeg fikk igjen for samtalene med medlemmer av RNC. Organet tilsvarer landsstyrene norske partier har. Her sitter tre fra hver av USAs femti delstater: et mannlig komitémedlem, et kvinnelig komitémedlem, samt partilederen. I tillegg er amerikanske territorier som Puerto Rico og Jomfruøyene representert. Tallet på medlemmer er 168. På toppen kommer sekretariatet, gjester og journalister, så de tre årlige komitémøtene har samme omfang som middels store norske partilandsmøter.

RNC har ansvaret for å utforme et nasjonalt program for partiet, for å koordinere pengeinnsamling og valgkampstrategi, og for å arrangere Republican National Convention, landsmøtet der partiets presidentkandidat formelt kåres hvert fjerde år.

Er RNC viktig? Komiteen er relativt mindre betydningsfull enn norske partiers landsstyrer, rett og slett fordi politikken i USA er så desentralisert. RNC er opprettet av delstatspartiene, og har bare begrenset makt over dem. Delstatene har for eksempel ingen plikt til å følge det nasjonale programmet RNC snekrer sammen.

Skulle RNC ha et syn på hvem som burde bli partiets presidentkandidat, ville det ikke ha blitt tillagt særlig vekt. Nominasjonsprosessen er helt åpen, og kandidatene må vinne støtte blant aktivistene i stat etter stat. Det å ha støtte fra et sentralt organ i partiet kan snarere være en ulempe enn en fordel. Slik er det også hos demokratene. Barack Obama ble president i 2008 til tross for at partiets elite støttet Hillary Clinton.

Mønsteret er det samme på alle nivåer i USA: Politikere som velges til et folkevalgt verv, har sin legitimitet fra aktivistene som stemmer i primærvalg og den jevne velger som stemmer i det endelige valget – ikke fra partiet. I et system som det norske, med forholdstallsvalg på partilister, står politikeren og partiets organer hverandre vesentlig nærmere.

Dessuten finnes det flere andre komiteer i Det republikanske partiets struktur, og de er uavhengige av RNC: National Republican Congressional Committee (NRCC) befatter seg med valg til Representanthuset i Kongressen, parlamentet der de innvalgte sitter for to år av gangen. National Republican Senatorial Committee (NRSC) steller med valg til Senatet, «overhuset», der medlemmene velges for seksårsperioder. Så har partiet Republican Governor’s Association (RGA), et støtteapparat for guvernørvalg, samt Republican State Leadership Committee (RSLC), som steller med valg til nivåene under guvernøren på delstatsbasis. I tillegg kommer myriader av øvrige komiteer og organisasjoner for bestemte grupper: kvinner, ungdom, aborttilhengere, homofile, etniske minoriteter, muslimer og så videre. Det kreves ikke medlemsavgift i Det republikanske partiet, og ingen kan ekskluderes. Noen er på en måte medlem ved å registrere seg som republikansk velger, men heller ikke dette er nødvendig. – Det er som å være med i en kirke, man bare hører til der, som en republikaner i Texas fortalte meg. [4]

RNC er altså del av en langt større struktur, men like fullt den viktigste av de faste komiteene. Det var spionasje mot kontoret til Det demokratiske partiets tilsvarende organ, DNC, som endte i Watergate-skandalen og president Richard Nixons avgang i 1974.

Noen av dem som sitter i RNC har fortid som folkevalgte på høyt nivå, mens andre er aktivister av den typen som ikke egner seg for folkevalgte verv. Noen har prøvd å nå opp i toppolitikken, men ikke lyktes. Likevel er også setene i RNC ettertraktet: Det er gjerne hard kamp om vervene som gir adgang.

Komiteen består av ildsjeler: De får ikke engang dekket reiseutgiftene, og det enda de tre årlige møtene holdes på dyre hoteller, gjerne langt hjemmefra. Flere jeg snakket med i RNC vedgikk at dette ga en skjevhet: Man må ha råd til å sitte i komiteen. Det finnes bare noen få fra lavere middelklasse der.

***

Strukturen i teksten er blitt til underveis, og det har ikke vært lett å fordele stoffet på kapitler. Temaet religion, for eksempel, berører nesten alle aspekter ved partiets politikk.

Det primære siktemålet har vært å presentere hva republikanerne mener, hvilken virkelighetsoppfatning de har, og hva som driver dem. Jeg lar dem forklare, og forklarer selv, så godt jeg kan. Motvekten gis primært av akademikere jeg har intervjuet eller hvis arbeider jeg siterer fra.

Tilnærmingsmåten er typisk journalistisk, og dermed ikke uproblematisk. På mange måter forholder jeg meg kritisk til politikk og virkelighetsoppfatning, men uten å ville fastslå sannheten om partiet og dets aktivister. Jeg lar dem snakke, og forsøker å la være å dømme.

For en stor del av amerikansk offentlighet er sannheten om republikanerne derimot helt klar, og på linje med den som skisseres av professor Melvin Small i starten av dette forordet. Den er også ganske gammel. Allerede i 1964 plasserte historikeren Richard Hofstadter «den moderne høyresiden», definert som bevegelsen bak dette årets republikanske presidentkandidat Barry Goldwater, i en paranoid tradisjon i amerikansk politisk kultur. Hofstadter presiserte at han ikke brukte ordet paranoia (forfølgelsesvanvidd) i sin kliniske betydning, men i en overført, politisk. Han oppsummerte de paranoide høyreorientertes virkelighetsoppfatning slik: «Amerika er i det store og hele blitt tatt fra dem og deres likesinnede, men de er fast bestemte på å vinne det tilbake, og hindre den totale undergangen. Det gamle Amerikas verdier er allerede blitt spist opp av kosmopolitter og intellektuelle; den frie markedsøkonomien er blitt undergravd av sosialister og kommunister; den nasjonale sikkerheten og uavhengigheten er undergravd av svikefulle komplotter, der agentene ikke bare er utlendinger, men også mektige aktører midt i sentrum av USAs maktapparat.» [5]

En oppmerksom leser vil her straks trekke linjen ikke bare til eiendomsmagnaten Donald Trump, mannen med det rare håret og de bombastiske uttalelsene, men til store deler av Det republikanske partiet i vår tid. Og ja, Hofstadters diagnose for politisk paranoia vil være gjenkjennelig i mange av intervjuene i denne boken.

På den annen side: Er det ikke for enkelt å avskrive om lag halvparten av de politisk engasjerte amerikanerne enten som ofre for politiske vrangforestillinger eller som ofre for disses ofrenes retorikk? Kan uroen over utviklingen amerikanske konservative unektelig føler, ha plausible forklaringer?

En amerikansk konservativ ville også påpeke at både Melvin Small og Richard Hofstadter er liberalere, altså venstreorienterte, i likhet med så mange andre intellektuelle med makt til å definere sannheten for et bredere publikum. Hofstadter var til og med kommunist før annen verdenskrig. [6] Fremfor alt ville den konservative si at fremstillingen av dem som «syke» er amerikanske liberaleres standardmetode for å diskreditere sine politiske motstandere.

Å skrive denne boken har vært som å stikke hånden inn i et vepsebol. Jeg håper likevel stoffet er håndtert på en måte som gir økt innsikt. Siste punktum ble satt 1. desember 2015.

1

Fienden

– He bowed!

Jeg har nettopp spurt Peggy Lambert, 77, medlem av Republican National Committee, medlem av fylkesregjeringen i Blount County i Øst-Tennessee, innehaver av titler som årets politiker i Øst-Tennessee og årets republikanske kvinne i Blount County, om hva som er så ille med Barack Obama, og hun svarer nettopp dette: Han bukket!

Unnskyld, sier jeg uforstående, før hun med mild, men bestemt stemme forklarer at USAs president bukket for «en eller annen arabisk prins». Akkurat hvem har hun glemt. Jeg finner senere ut at Lambert sikter til et møte mellom Barack Obama og avdøde kong Abdullah av Saudi-Arabia i London i 2009.

Obama, den gangen fersk som president, bukker dypt og litt keitete. Amerikanske medier, særlig de konservative, gjør mye ut av bukket. Episoden blir ikke registrert i norske medier. [7]

Jeg spør Peggy Lambert om presidenten kanskje bare ville være høflig.

– Hør, vi senker ikke flagget vårt for dronningen av England. Vi bukker ikke for konger, særlig ikke for muslimske. Vi er amerikanere, og Barack Obama skal være vår president, svarer hun.

Det er lett å le, men Peggy Lambert har et poeng. Siden Amerikas forente stater rev seg løs fra den britiske tronen i 1783, og gradvis vokste frem som en stormakt, har det vært en uskreven regel at presidenten ikke bukker for noen, fremfor alt ikke for kongelige. Å bukke for en konge eller dronning er noe hans eller hennes undersåtter gjør.

Det hvite hus benektet da også offisielt at Barack Obama bukket for kong Abdullah ved denne anledningen i april 2009. Ser man tv-klippet, fremstår dementiet som underlig. Barack Obama lærte heller ikke av fadesen, i hvert fall ikke umiddelbart. I november samme år bukket han for Japans keiser Akihito, under et besøk i Asia. Denne gangen ble bukket registrert – med foto – i Norge, av Aftenposten.

Også Bill Clinton kom i hardt vær på grunn av et bukk for Japans keiser Akihito i 1994, noe Det hvite hus også da benektet. Richard Nixon skal være den siste republikanske presidenten som har gjort tabben, så langt tilbake som i 1971, da han lot til å bukke for Akihitos far, keiser Hirohito. Men Nixon var ikke helt god, som kjent, heller ikke for republikanerne. Siden har de holdt stilen. Det finnes nok av bilder der president George W. Bush og visepresident Dick Cheney, som styrte Det hvite hus fra 2001 til 2009, møter kongelige og andre ledere med karslige håndtrykk, uten å bevege på nakken.

***

Jeg har aldri møtt en gruppe mennesker med likere politiske og ideologiske prioriteringer enn aktivister og tillitsvalgte i Grand Old Party (GOP), en meget vanlig betegnelse for Det republikanske partiet i USA. Det måtte eventuelt være det norske Senterpartiet. Så å si alle republikanere snakker om det samme: De vil ha en minst mulig dominerende føderal stat, et mest mulig fritt marked; de vil forsvare grunnlovens maktfordelingsprinsipper og familien som samfunnets grunnenhet; og de vil ha et sterkt nasjonalt forsvar. Nesten alle tror på Jesus som menneskehetens lys, og på USA som verdens fyrtårn. På den ene av turene, den som gikk til nabostatene Minnesota og Iowa i Midtvesten, traff jeg kun noen få med vesentlige avvik fra menyen.

Enhver politisk interessert amerikaner vil i grove trekk kunne gjengi denne republikanske listen. Få vil kunne skissere Det demokratiske partiet like tydelig. Her ligger noe av forklaringen på at GOP har gjort det godt i valg, selv om mange av partiets enkeltstandpunkter er høyst kontroversielle. Sammenliknet med konkurrenten til venstre har partiet en tydelig profil. Nettopp dette er kanskje en positiv følge av opprøret fra det såkalte Tea Party. – Jeg liker ikke polariseringen GOP bidrar til, men jeg vet hvor jeg har dem: De forsvarer min frihet og mine interesser som småbedriftseier, sier Joshua Mansell (28) i Oklahoma by, eier og grunnlegger av et eiendomsmeglerselskap og Uber-sjåfør på fritiden.

På den annen side: Det republikanske partiets «renhet» er et nokså nytt fenomen, og det er også en svakhet. Frem til ca. 1980 var partiet en bred koalisjon der mange ulike synsmåter var samlet, og der brede velgerskarer kunne finne saker og fraksjoner å henge seg på. Inntil da skjedde det også ofte at vedtak i Kongressen var forlik mellom folkevalgte fra begge de store partiene. GOPs marsj mot høyre begynte tidligere, men manifesterte seg for alvor fra 1980. I boken It’s Even Worse Than It Looks argumenterer statsviterne Thomas E. Mann og Norman J. Ornstein for hva de kaller en «asymmetrisk polarisering»: GOP har gått mye mer mot høyre enn demokratene har gått mot venstre. I den 111. Kongressens andre sesjon, som møttes i 2010, kunne man for første gang i moderne amerikansk historie se at den mest konservative demokraten var mer liberal i sin stemmegivning enn den mest liberale republikaneren. Man finner en liknende tendens blant velgerne: 70 prosent av republikanerne omtaler seg selv som «konservativ» eller «svært konservativ», mens kun 40 prosent av demokratene kaller seg «liberale» eller «svært liberale». Ornstein og Mann omtaler vår tids GOP som «ideologisk ekstremt». [8]

Thomas E. Mann og Norman J. Ornsteins bok ble en bestselger, og de to har dominert de siste årenes debatt om emnet. Funnene deres er likevel omstridte. Det finnes flere måter å måle ideologisk og politisk polarisering på, og i visse undersøkelser gis det indikasjoner på at demokratene i Kongressen har beveget seg mer mot venstre enn republikanerne mot høyre, eller at bildet er uklart. [9] Blant GOPs velgere er det dessuten tegn til at polariseringen er blitt dempet de aller siste årene, etter at Mann og Ornsteins bok kom ut i 2012. Mens 51 prosent beskrev seg som både sosialt og økonomisk konservative i 2014, var tallet 42 prosent i 2015. Tallet på moderate og liberale økte. [10] I et langtidsperspektiv har det skjedd en markert polarisering blant velgere på begge sider av hovedskillet i amerikansk politikk. [11]

Så sterkt trekker mange amerikanere mot sin politiske retning at det til og med påvirker bosettingsmønsteret. Stadig flere lever i lokalsamfunn dominert av likesinnede. Et sært eksempel er Paulville, vest i Texas, en landsby bestående utelukkende av libertarianere, tilhengere av tidligere presidentkandidat Ron Paul. [12]

Republikanerne selv vil naturligvis ikke kalle seg ekstreme, men rendyrkingen av profilen er i høy grad en villet utvikling. Partiets konservative fløy har kjempet den gjennom, og vunnet frem. Motstemmene er blitt stadig færre. Den klare profilen appellerer til mange amerikanere, men støter også en del fra seg. Når både Bill Clinton og Barack Obama, begge lettvektere i utgangspunktet, kunne vinne to valg, var en av grunnene at moderate velgere ble støtt bort fra GOP.

Likevel har Det republikanske partiet fortsatt indre spenninger, men da handler det stort sett om vektleggingen av elementene, viljen til å inngå et og annet kompromiss, og om retorikk. For noen – som for den mye omtalte Tea Party-bevegelsen – blir partiet aldri konservativt nok. Andre, men stadig færre, mener at profilen må modereres, i alle fall i valgkamper, for å tekkes sentrumsvelgere. Noen vil ha enda mer religion inn i retorikken, og i politikken. Et mindretall mener at Bibelen ikke må tolkes for bokstavelig, og hva hvis bibelord kommer i strid med andre grunnleggende tekster? Har ikke også homofile rett til Life, Liberty and the Pursuit of Happiness – liv, frihet og streben etter lykke – slik det heter i den amerikanske uavhengighetserklæringen?

Den beste kuren mot spenninger og splittelse er en samlende, ytre fiende. Det vet partifolk alle steder i verden. GOP har en slik nå. Han heter Barack Obama, eller Barack Hussein Obama. Mange republikanere er opptatt av mellomnavnet hans.

Man kan, om man går hardt nok inn for det, få republikanere til å si noe positivt om Bill Clinton (president fra 1993 til 2001). Han var konservativ til demokrat å være, og ganske flink til å begrense de føderale budsjettene. Amerikanske velgere sørger ofte for at de to store partiene deler makten seg imellom. Når det ene partiet har presidenten, balanseres makten ved at det andre får flertall i Kongressen. De virkelig suksessrike presidentene er de som lykkes med å samarbeide på tvers av de store partiene. Bill Clinton lyktes i å samarbeide med Newt Gingrich, republikanernes en stund så mektige leder i Representanthuset. Noe av samarbeidsviljen besto for øvrig i at Clinton rett og slett måtte gi seg, for eksempel da han ville øke helseutgiftene kraftig, men møtte bastant motstand i Kongressen.

Jeg klarte ikke, tross mange forsøk, å få en republikaner til å si noe positivt om Barack Obama. Det nærmeste jeg kom, var at noen få, på direkte spørsmål og høyst motvillig, medga at Obamas intensjoner kanskje ikke var onde.

– Barack Obama er det verste som har skjedd USA siden borgerkrigen, sier pensjonert engroshandler Robert Schrader i Oklahoma by. Han smiler litt, men mener hvert eneste ord. Har det med Obamas hudfarge å gjøre? – Hallo! Jeg sender penger til Ben Carsons valgkamp, svarer Schrader. Carson er den meget konservative outsideren i kampen om republikanernes nominasjon, og han er altså svart.

For Schrader handler det om at presidenten er «sosialist», noe den omfattende helsereformen hans – Affordable Care Act (ACA), på folkemunne Obamacare – er det beste beviset for. Den pumper opp føderale budsjetter og føderal makt, mens den detaljstyrer livene til vanlige amerikanere, og gjør livet surt for små og mellomstore bedrifter, ifølge Robert Schrader.

***

Gitt USAs historie er det meningsløst å se bort fra hudfarge som en forklaring på den sterke motviljen mot Barack Obama. Selvfølgelig finnes rasismen i USA, og selvfølgelig spiller den en rolle for oppfatningen av USAs første svarte president. Men kun én republikaner jeg traff, ville stå ved det. Max Bear Engram, som jobber med valgadministrasjon hos Secretary of State i Texas, [13] og som har vært fotsoldat for republikanske kandidater i mange kampanjer, vedgikk at rasisme nok var en av forklaringene på motviljen mot presidenten i deler av velgermassen. For de utdannede og ansvarlige i GOP hadde han derimot en helt motsatt vurdering: – Valget av Obama var et sjokk for oss. At demokratene skulle komme opp med en mann som ham, og attpåtil vinne to valg med god margin, ble en krise for GOP. Det var vi som skulle ha fått valgt den første svarte presidenten, sa Engram, med implisitt henvisning til GOPs stolte fortid som avskaffer av slaveriet.

Skal vi tro Engram, eller Bear, som han bare kalles, er altså denne forsmedelsen en viktig grunn til fiendtligheten mellom GOP og demokratene i Obamas tid. Men heller ikke han har noen positiv oppfatning av Barack Obama. Han vet ikke hvor han skal begynne engang, men ender med å si det slik: – Obama aner ikke hva som foregår i dette landet. Det er derfor han ikke får til noe bra i Det hvite hus.

For flere republikanere jeg snakket med er rasespørsmålet ikke forklaringen på motviljen mot Barack Obama, men snarere på at han i det hele tatt ble valgt. Påstanden er umulig å bevise eller motbevise, men kan knapt kalles uhyrlig: Obama kom nesten ut av løse luften da han slo Hillary Clinton i kampen om nominasjonen i 2008. Han hadde to år som senator bak seg, og ingen ledererfaring av betydning. Før han kom til Capitol Hill i 2005 var han advokat og senator i hjemstaten Illinois. Obama stilte med en ekstraordinær karisma og formidable talegaver, samt et budskap om samling som var attraktivt etter åtte år med kontroversielle George W. Bush. Obama lovet også krigstrette amerikanere å få USA ut av Irak. Men alt annet likt, kunne en hvit mann ha vunnet presidentvalget i 2008 med denne profilen?

Å måle rasisme er notorisk vanskelig. Folk er villige til å innrømme det meste hvis spørsmålet stilles på den rette måten, men ikke rasisme. Her er amerikanerne ikke annerledes enn europeere. Jeg mener selv å ha et stort intervjuteknisk register å spille på, men kom til kort.

I sin bok om Tea Party, bevegelsen som presser GOP mot høyre, tester statsviterne Christopher S. Parker og Matt A. Barreto graden av rasisme ved å spørre sine intervjuobjekter om racial profiling, altså at politiet stanser og eventuelt bringer inn til avhør personer av en bestemt etnisk herkomst ut fra erfaring for at disse oftere enn andre begår visse typer kriminelle handlinger. Respondentene ble spurt om de her ville vektlegge hensynet til sikkerhet eller hensynet til personvern. I normalbefolkningen ville 22 prosent vektlegge sikkerhet, altså forsvare racial profiling. Blant Tea Partys supportere, altså gruppen av særlig konservative, ville 47 prosent vektlegge sikkerhet. [14]

Selv ikke her kan man uten videre forklare forskjellen med mer rasisme. For det første er det ikke vanskelig å forstå at politiet ser på en ung mann fra Midtøsten med større skepsis enn på en eldre dame av nordeuropeisk herkomst. Dessuten kan jo Tea Partys supportere bare være mer engstelige. Parker og Barretos hovedkonklusjon i boken er da også at Tea Party-sympatisørenes særlig fiendtlige holdning til Barack Obama ikke primært bunner i rasisme, men i en beslektet oppfatning av at presidenten representerer en endring av USA bort fra landet de elsker, bort fra «det ‘ekte’ Amerika, et heteroseksuelt, kristent, middelklassedominert, patriarkalsk og hvitt land». [15]

Før jeg dro til USA for å intervjue republikanere, trodde jeg at forestillingen om at Barack Obama egentlig er muslim, var et randfenomen, en oppfatning med tilhold i et lite, særlig konspiratorisk anlagt sjikt. Der tok jeg antakelig feil. Jeg støtte rett som det var på tilsynelatende helt vanlige folk som trodde at presidenten egentlig var muslim, eller som i alle fall ikke var overbeviste om det motsatte. – Mange tror han er muslim, ja. Giftet ikke moren seg med en muslimsk mann, kanskje? Ble han ikke oppdratt i Indonesia? spør Bonnie Latshaw, republikansk aktivist fra Tulsa, Oklahoma. Om presidenten kanskje ikke er muslim, er han definitivt ikke kristen, presiserer Latshaw, som er om lag 60 og av utseende likner på Claire Underwood i den amerikanske versjonen av House of Cards.

I europeisk debatt er mange opptatt av å fremstille såkalt islamofobi som en form for rasisme. Dette hviler på hva som gjerne kalles det moderne rasismebegrepet, en betegnelse for at folk betraktes som mindreverdige ikke bare på grunn av sin hudfarge, men også på grunn av kultur eller religion. Jeg er skeptisk til sammenstillingen; religion og kulturtilhørighet er noe man prinsipielt kan velge eller velge bort. Men når en del europeere, som ofte ikke har gudstro, får tilsynelatende panisk redsel for muslimer, skjønner jeg jo at man kan tenke i slike baner.

Når ihuga kristne, konservative amerikanere snakker negativt om muslimer, er det vanskeligere å se det som en form for rasisme. På spørsmål om hva kristentroen betyr for dem, svarer de gjerne «alt». Folk som ikke er kristne eller ikke følger grunnleggende kristne normer, er konkrete trusler mot det USA de ønsker å bevare. Det handler om ateister, homofile som vil gifte seg, og mange andre. Men muslimer assosieres også med terrorisme, og er slik sett ekstra truende. Kunnskapen om islam er ikke stor, men når jeg utfordrer dem, er de fleste raske med å påpeke at Muhammed var en kriger, mens Jesus var en fredens mann.

Selve begrepet islamofobi er kanskje mer dekkende i USA enn i Europa. I USA handler det virkelig om en reell angst. Hvorvidt den er patologisk, er diskutabelt også her. Uansett er dette ganske sikkert en mer vektig forklaring av hatet mot Barack Obama enn hudfargen hans.

– Det er jo klart. Hvis USAs første svarte president hadde hatt et vanlig navn, for eksempel George Washington, og ikke det ytterst uamerikanske Barack Hussein Obama, ville ikke konspirasjonsteoretikerne hatt like mye å spille på, sier Melvin Small, pensjonert historieprofessor og erklært liberaler.

Selv en moderat, ganske libertariansk republikaner som Lisa De Pasquale fra Virginia, like ved Washington (D.C.), er opptatt av presidentens religiøse ståsted: – Jeg tror ikke Obama er en praktiserende kristen, ikke i ordets egentlige betydning. Han sier han er kristen, og at han ber til Gud, men dette er bare noe han sier fordi den politiske karrieren krever det. Han går ikke jevnlig i kirken og sier eller gjør aldri noe som tyder på et reelt trosliv. Hvis han hadde vært republikaner, ville mediene ha kalt ham en hykler.

De Pasquale var i flere år direktør for Conservative Political Action Conference (CPAC), den største av de årlige konferansene i den konservative bevegelsen, det vil si GOP og partiets omland. En av gruppene som hadde stand der, var homoorganisasjonen GOProud. I 2011 lyktes flertallet i CPACs styre med å utestenge GOProud. Lisa De Pasquale fikk sparken i samme slengen. Hun er fortsatt vred på GOPs «bakstreverske» holdning til homofile, og hun synes ikke den aggressive tonen mot Obama tjener republikanerne. Derimot fant hun selv tilbake til gudstroen for noen år siden, og hun anser altså ikke presidenten for å være en broder i ånden.

De Pasquale er ganske typisk. Blant alle som karakteriserer seg som konservative i USA, tror kun 42 prosent at Barack Obama er en «praktiserende kristen», noe han altså selv oppgir å være. Blant Tea Party-folket – de mest konservative – er det enda færre som tror presidenten på hans ord: 25 prosent tror han har et aktivt trosliv. [16]

***

Men hatet mot Barack Obama handler om mer, noe annet grunnleggende: Han har vært en trussel mot amerikanernes oppfatning av sitt land som det beste landet i verden, landet med et helt eget ansvar, den positive kraften som stadig må redde europeere og andre fra ondskap. Forestillingen om det som gjerne kalles amerikansk eksepsjonalisme, er meget utbredt, og relativt jevnt fordelt: 91 prosent av republikanske velgere ser på USA som eksepsjonelt, mens 73 prosent av de demokratiske gjør det. På spørsmål om hvorvidt USA har et særlig ansvar for å lede verden svarer henholdsvis 73 prosent av republikanerne og 61 prosent av demokratene «ja». Forskjellen ligger i vurderingen av Barack Obama: 83 prosent av demokratene mener presidenten ser på USA som eksepsjonelt, mens bare 34 prosent av republikanerne gjør det. [17]

Republikanernes skepsis er begrunnet. Under valgkampen i 2008 sa Barack Obama at han oppfattet USA som eksepsjonelt på samme måte som en brite eller greker ville oppfatte sitt land som eksepsjonelt. For mange amerikanere var dette rett og slett feil svar.

Bonnie Latshaw mener at USA er velsignet av Gud, og derfor må ta rollen som verdens naturlige leder. Som nevnt over er denne forestillingen utbredt, og henter inspirasjon blant annet fra noe pave Pius XII skrev i Collier’s Magazine i 1945, da USA nettopp hadde gjort en avgjørende innsats på riktig side under annen verdenskrig: «Det amerikanske folket har en egen evne til storhet og uselviske handlinger. Gud har lagt menneskehetens skjebne i Amerikas hånd.» [18]

Trent Latshaw, Bonnies mann, skyter inn: – Det er bare å se på hvor mye sterkere USA er enn Mexico. Grunnen er at europeerne som kom hit, kom for å søke religiøs frihet. Spanjolene som kom til Mexico, skulle plyndre landet for gull og andre skatter.

Bonnie og Trent Latshaw mener begge at USA har plikt til å redde verdens folk fra undertrykkelse, selv om de sier seg enige i at USA «ikke alltid har tatt riktige valg».

Forgjengeren George W. Bushs presidentskap ble preget av krig, en naturlig følge av Al Qaidas angrep på tvillingtårnene i New York og på Pentagon i Washington (D.C.) i september 2001. I 2008 hadde mange amerikanere gått lei krigene i Afghanistan og Irak, og Barack Obama fant klangbunn for løftet om å gjøre slutt på USAs krigføring i det sistnevnte landet.

Problemet er at Obama, slik en rekke amerikanere oppfatter det, gikk for langt, noe som også ble et tema i valgkampen i 2012. «Hans utenrikspolitikk, for eksempel den i hovedsak defensive posituren i Midtøsten, virker som en innrømmelse av nederlag», skriver den norske forskeren Hilde Eliassen Restad. «Hvis Obama ikke tror USA er bedre enn andre land, feiler han som president. Man kan ikke være lederen av verdens beste land hvis man ikke tror landet er verdens beste.» [19]

Også dette hørte jeg gang på gang fra republikanerne jeg snakket med: Obama har solgt ut USA, forspilt respekten for landet, sviktet de militære, kompromittert landets og borgernes sikkerhet ved å løslate fanger fra Guantánamo, og det ene med det andre.

Retorikkprofessor Barry Brummett ved University of Texas, som jeg intervjuet om GOP, og som i svarene ikke ga inntrykk av å være annet enn liberaler, sukket også tungt da jeg mot slutten spurte ham om Barack Obama. Brummett mener presidenten har sviktet; han lovet å bygge broer, men har bidratt til mer polarisering. Han har opptrådt arrogant og ikke prøvd å trekke med seg republikanerne. Og han har svekket USAs anseelse i verden:

– Det virker som om han ikke tenker gjennom hva han gjør. Først sier han at Syria trår over en grense hvis president Bashar Assad bruker kjemiske våpen. Så viser det seg at Assad har brukt bomber med nervegass, hvorpå Obama ikke følger opp det han tidligere sa.

Barry Brummett mener erfaringen viser at Barack Obama i 2008 «ikke var rede til å bli president». [20]

***

Det republikanske partiet oppfattes av mange som ekstremt, og ikke uten grunn. Selv vil republikanerne si at de reagerer på en utvikling som går konsekvent i gal retning, og at farten har økt under Barack Obamas presidentskap. Det er for tidlig til at historiens dom kan felles. Den vil blant annet avhenge av hvordan det går med Obamacare i det lange løp. Men at Obama mer enn noen andre i nyere tid har skremt opp det konservative grunnplanet, er det ingen tvil om. For dem er presidenten sosialist, han er ingen kristen, og han har spolert bildet av USA som verdens beste land. Verre kan det ikke bli. Barack Obama nikket, som Peggy Lambert sa, mens horder av konservative amerikanere ristet på hodet.