Christin Grilstad Prøis

37

Livets lenker

Taushetens pris

Christin Grilstad Prøis

37

Livets lenker

Taushetens pris

Personer i Livets lenker:

Fra Heimsett gård:

Elen Larsdatter Eliassen

Olaves, Elens bror

Vera Ådal, Elens avdøde pleiesøster

Anna Petersdatter Eliassen, Elens mor

Lars Eliassen, Elens avdøde far

Solveig, Elens avdøde søster

Vesle-Anna, Veras datter, Elens fosterbarn

Ingrid, Elens datter

Doktorgården:

Doktor Anker Meldal, Elens avdøde ektemann

Hildegard, doktor Meldals søster

Ragna Ådal, Veras søster

Martha, kokke

Bergithe, kjøkkenpike

Marja, seterjente

Signy, amme

Gustav, Signys sønn

Lapp-Lars, Lars Gøran Jordfastmoen, tidligere gårdsgutt

Lina Jordfastmoen, kona til Lapp-Lars

Frans Svein, gårdsgutt

Øyneset, dreng

Frederik Opsahl, den nye doktoren

Andre:

Sigmund Evensen, Elens ektemann

Krestaffer Landa, arbeidskar

Jorid, enke på Forstergården

Øydis, Jorids datter

Felix Skårmo, lensmann

Jesper Sørensen, prest

Marie Sørensen, prestefrue

Herr Jansen, organist

Torolf Hartvigsen, kjøpmann

Brita Hartvigsen, kjøpmannsfrue

Liv Bermingrud, Britas avdøde søster

Reinhardt Hartvigsen, kjøpmannens avdøde sønn

Martinius Tronstad, storbonde

Cecilia Tronstad, storbondens avdøde datter

Herr Jensenius, sorenskriver

Anton Wang, ordfører

Åshild Wang, ordførerens kone

Thorine og Peder, mor og sønn fra Christiania

Susan Berg, ung nabokvinne i Sun Prairie

Mina, eldre kone fra Amerikabåten

Kaptein Christophersen fra Wilhelm Tell, Thorines ektemann

Agnes, jordmor

Slik sluttet forrige bok:

– Du gjør meg til verdens lykkeligste mann, hørte hun ham hviske mens hånden klemte mot neseborene så hun knapt fikk puste. Hun forsøkte å vri på hodet, men hånden hans presset hardt imot. Hun greide ikke å rikke seg. Hun fektet med den frie hånden, men han enset det ikke, for han peste mens han gled ut og inn i rasende fart. Hun ville rope om hjelp, ville trygle ham om å slutte, men lyden forsvant mot den nådeløse hånden. Det fantes heller ikke pust igjen. Det kom ingen lyder. Sorte prikker danset for øynene. Det sved i brystet, og det var ikke lenger mulig å tenke klart, for hjertet var i ferd med å eksplodere. Hun følte ham ikke. Hun ante ikke om han var ferdig eller ei, det spilte heller ingen rolle, hun ville bare at han skulle fjerne hånden, for all verdens kirkeklokker klang i hodet, og det sved slik i brystet at hun ble gal.

Hun var ikke lenger på værelset på skysstasjonen. Hun var om bord på farens skute. Hun sto i stavnen og så fremover mot uendeligheten, dit hun alltid hadde hatt slik en lengt etter å komme. Inn i det ukjente. Hun skulle få oppleve det som skjulte seg bak horisonten, se nye land og oppleve nye kulturer. Livet hadde jo bare så vidt begynt. Hun hadde mye å se og mangt å utrette. Nå mørknet det rundt henne, og snart ville månen komme opp. Snart ville stjernene vise vei til det ukjente, til det som lå der fremme.

Elen så forferdet på det som utspilte seg. Brita hadde kastet seg mot døren til frøken Julies værelse så det spraket i treverket, og nå tok herr Hartvigsen tak i sin kone og skjøv henne unna så hun vaklet bortover korridoren. – Er du ikke riktig klok, brølte han og vendte seg mot Agnes og Elen.

– Forbannede kvinnfolk, ropte han. – Tror dere at dette nytter? Tror dere at vi får beholde ungene når dere holder på slik dere gjør?

Han hyttet med neven mot dem og lirte ut av seg så mange eder som Elen aldri før hadde hørt. Agnes bleknet og rygget unna. Elen gjorde det samme. Det var som om det raknet for herr Hartvigsen. Han forbannet dem mens han fektet med armene og ba dem for helvete å komme seg vekk. Brita kom mot ham, og de så på hverandre med død i blikket.

– Kom deg vekk, sa han hatefullt, og hun skjente forbi ham og ned trappen.

– Og du, freste han og rettet pekefingeren mot Agnes, – kan pakke sakene dine og finne et annet sted å bo. Og deg, sa han og satte et sort blikk i Elen, – vil jeg ikke se her mer. Forstått? brølte han og vendte om og trampet ned trappen etter Brita.

Agnes og Elen så fortapt på hverandre.

– Det var da ikke vår feil at Brita nær slo inn døren, klynket Agnes og skottet fryktsomt etter vertshuseieren, som var kommet ned i første etasje nå.

Elen skalv. – Nei, det var ikke vår feil, hvisket hun. De kunne ikke ta skylden for Britas sinne. Selv hadde de jo kun hatt til hensikt å snakke med Julie.

– Kan han kaste meg ut? hvisket Agnes.

– Ja, jeg er redd for det, svarte Elen med skjelvende stemme. Hun hadde knapt nok vært med på noe så ubehagelig før. – Pakk det nødvendigste, så reiser vi til Doktorgården, sa hun lavt. – Vi får holde oss borte en stund.

Agnes nikket fort og forsvant til værelset sitt som lå fire dører bortenfor. Elen presset hånden mot brystet der hjertet dundret. De hadde bare villet hjelpe, men alt hadde tullet seg til. Like etter var Agnes tilbake med den lille reisevesken som alltid sto klar. Det var derfor pakkingen hadde gått så raskt.

De så på hverandre. De hadde ikke mer å gjøre her. Elen la øret inntil dørbladet. Det var stille der inne nå. Ingen flere underlige lyder hørtes, sengeknirkingen hadde stilnet, og ingen hvisket. Det var rett og slett like stille der inne som om værelset var forlatt.

Kapittel 1

Gudbrandsdalen, 8. juni 1860

Johan Jansen stirret som forstenet på døren. Lydene fra gangen hadde opphørt. Det var helt stille der ute. Hadde de endelig gått? Det var ikke til å tro at Torolf Hartvigsen ikke hadde bedre kustus på sin hustru, for selvfølgelig var det Brita som lagde bråk. Helt fra han første gang møtte henne, hadde hun skapt problemer. Brita Hartvigsen var som en igle som bet seg fast. Hun forfulgte ham og forpestet livet hans.

– De har gått nå, kjære, hvisket han og fjernet hånden fra Julies munn. Han var en lykkelig mann. Faktisk kunne han knapt forstå sitt hell og skjebnens lune som hadde skjenket ham denne vakre, unge skapningen. Nå hadde hun sluppet ham til også, og det hadde gått bedre enn han fryktet. For han hadde bekymret seg for om alt ikke var som det skulle. At hun kanskje tilhørte de kvinner som ikke holdt det ekteskapelige ut, for slike fantes, visste han. De ville ikke røres, de tillot knapt nok det som skulle til for at ekteskapet skulle fullbyrdes, men at det ikke var fullt så galt hadde han forstått på gispene og på måten hun omsider hadde beveget seg på. Han smilte. De ville få et godt liv sammen. Han så frem til alt som ventet. Igjen var livet godt å leve!

Han satte seg opp i sengen. Han ville si noe pent til henne, og selvfølgelig si at han selvsagt ikke skulle gå til herr Sørensen den kommende dag og avlyse vielsen. Han gløttet mot henne og løftet hånden for å stryke henne kjærlig over kinnet.

– Julie?

Hun smilte ikke. Hun lå helt stille og stirret tomt ut i lufta.

– Jeg ville bare si deg at … Julie?

Noe kaldt for i ham. Øynene hennes var uttrykksløse, og han rusket i henne. Hodet hennes gled til siden. – Hva faen … Han spratt ut av sengen og rygget unna til han støtte i veggen. Forferdet så han på henne. Munnen var lett gapende, hodet var glidd til siden så hun lå i en underlig, vridd stilling. Ingen likte vel å ligge slik. Det så helt galt ut. En intens skjelving bredte seg i ham, og i et sprang var han igjen borte hos henne. Han grep om henne. Så tung hun var, hodet hang slapt, og øynene var ikke lenger himmelblå. Noe glassaktig var i ferd med å komme til syne i det ellers så vennlige blikket, og huden var blek. Hun så underlig fremmed ut, som om hun ikke lenger var til stede. – Men herregud, Julie, ropte han og ristet henne. – Du må da svare meg! Julie!

Han slapp henne mens han forsøkte å forstå. – Nei, mumlet han og slo hendene for øynene. Det kunne ikke være sant! Han gispet og rygget på ny vekk fra sengen, der hun lå med hodet forvridd og med et blikk så tomt at han skrek og viftet med hendene for å fjerne bildet. Dette er ikke morsomt, ville han rope, for selvfølgelig holdt hun ap med ham. Hun lot som. Noe annet kunne ikke være tilfellet.

Han stønnet og sank ned langsmed veggen mens hjertet slo som besatt. Tankene kvernet mens han forsøkte å forstå hva som hadde skjedd. De hadde fullbyrdet det kommende ekteskapet, og hun hadde kommet med lyder som hisset ham slik opp at han ikke hadde greid å stanse selv da dundringen på døren startet. I uvett hadde han lagt hånden over munnen hennes for å dempe lydene slik at de kunne fortsette. Han hadde vært i himmelriket. Aldri hadde han følt større begjær. I gledesrus hadde han tenkte at dette unge, vakre kvinnemennesket i all evighet nå var hans, og det at hun også nøt det, hadde gjort ham vill og gal.

– Herre Jesus, Gud Fader i det høye, hva har jeg gjort? mumlet han mens frosten for i ham så tennene klapret. Han krabbet mot sengen. Med en dirrende hånd lukket han øynene hennes. Som forstenet så han på det bleke ansiktet før han knakk sammen i gråt.

Kapittel 2

Elen satt i salongen på Doktorgården. Hun var forferdet over hvordan herr Hartvigsen hadde kjeppjagd Agnes og henne fra skysstasjonen. De hadde bare villet snakke med Julie. Det var ikke deres hensikt å lage bråk, det hadde Brita greid helt på egen hånd, og neste gang hun så Torolf, skulle hun fortelle ham akkurat dette. Det føltes dypt urettferdig å bli jaget ut med sinte ord om at de heretter fikk holde seg unna. Elen sukket og gløttet mot Agnes. Jordmoren var innlosjert på loftet sammen med Lina. Det gjør ikke meg noe, hadde Agnes sagt, dessuten hadde de ikke noe annet valg. Det var ingen ledige værelser på gården. De hadde akkurat fortalt herr Opsahl og Sigmund om hendelsen, og Sigmund ristet fremdeles oppgitt på hodet.

– Dette gjør vel ikke akkurat Brita og Torolfs sak enklere, sa han, og Elen trakk på skuldrene og svarte at han antagelig hadde rett.

Sigmund hentet flasken med sterk drikke og skjenket dram til doktoren, jordmoren og seg selv. Til Elen skjenket han et lite glass med søt kirsebærsherry. – Så sover du bedre, sa han mildt. Elen grep glasset. Sherryen var som sukkertøy. Å nippe til et lite glass kunne vel ikke skade, og Sigmund hadde rett i at hun antagelig ville trenge noe som roet henne, for det var som om den ubehagelige hendelsen hadde satt seg fast i magen. Hun følte seg urolig, og hun likte det ikke. Hun gløttet på doktoren. Enda Martha etter sigende hadde tatt et oppgjør med ham, så han ikke videre trist ut. Frederik Opsahl så ut som han pleide, avslappet og lun, og blikket hans var festet på Agnes.

– Kanskje vi skulle snakke om noe annet, kom det lavt fra Elen. – Kan du ikke fortelle litt fra Svelvigen, Sigmund?

– Ja, gjør det, istemte Agnes. – Jeg hørte at du fikk lensmannen i tale.

Sigmund løftet glasset til en skål mens han mumlet at det ikke var så mye å fortelle. Reisen hadde gått uproblematisk, og lensmannen hadde ikke vært vanskelig å be. Han husket godt Cornelius’ sak. Det er jo heller ikke så lenge siden han hadde Soffine på døren. – Det at vi frasa oss leiepengene for Marens hus, var kanskje det beste skussmålet vi kunne fått for at vi vil Cornelius’ beste.

Agnes nikket. – For det beviser at dere ikke tok ham til dere på grunn av pengene.

– Det var det lensmannen også sa. Dessuten er frøken Julies far en god bekjent av lensmannen, og han hadde derfor hørt historien.

– Hvilken historie? Igjen var det Agnes som spurte.

– Om hvordan det foregikk da frøken Julie dro. Det gikk visst ikke helt uproblematisk for seg.

– Hvordan da?

– Hun trosset sin far.

– For å gifte seg med herr Jansen? Du godeste! Agnes så himmelfallen ut, så Elen, og gløttet fra jordmoren og til Sigmund. Så fin tone de hadde. Samtalen mellom dem fløt lekende lett.

– Skål, kom det fra Frederik, og han løftet glasset. Om han mente å skåle med dem alle, så var det kun Agnes han henvendte seg til, merket Elen seg.

– Jeg møtte herr Ek også, sa Sigmund. Han så på Elen. – Han spurte hvordan det gikk med deg og ba meg hilse.

Elen nikket svakt. Hun husket doktoren. Han var en dyktig og velmenende kar.

– Hva med Soffine, da? Eller Stener? Så du noe til dem?

– Nei, men det lyste i vinduene i Marens hus. Sigmund sukket. – Jeg vurderte å banke på. Et øyeblikk tenkte jeg at hun kanskje ville satt pris på å høre hvordan det gikk med ham, men jeg slo det fra meg. Besøket hennes her på gården var jo ikke akkurat av det vennlige slaget.

– Er Svelvigen en stor by? kom det fra Agnes.

– Nei. Sigmund smilte lett til henne. – På denne tiden av året er det særdeles stille i gatene der. Skutene er på seilas. Bryggene er tomme. Kvinnene holder liv i byen mens de venter på sine, som er der ute.

– Nevnte ikke frøken Julie at byen hadde fått nytt kirkebygg?

– Jo, og den nye kirken er praktfull. Den troner vakkert til, nærmest majestetisk, der den ligger på en liten høyde. Det er et storslagent bygg.

Sigmund la ut om kirken, og Elen gjespet. Dagens hendelser hadde tatt på. Hun var sliten, men hun ville ikke være den første som sa god natt. Hun gløttet på Agnes, som fulgte interessert med da Sigmund beskrev båthusene, skipsbyggeriet og de mange slippene. Hun flyttet blikket til herr Opsahl, som også fulgte samtalen, men han så ikke på Sigmund, kun på jordmoren. Elen rynket øyenbrynene. Det var påfallende hvordan han glodde. Var han forgapt? Hun ristet på hodet. Nå måtte hun gi seg. Fantasien løp da fullstendig av med henne. Agnes likte ikke Sigmund bedre enn hun burde, og herr Opsahl var kun nysgjerrig, det var derfor han glodde slik.

– Du ser sliten ut, Elen, sa en stemme, og hun skvatt til. Det var Agnes som snakket, og Elen mumlet at det for så vidt stemte.

– Sliten, men også lettet, svarte hun, – fordi vi ikke lenger trenger å engste oss for hvor Cornelius skal bo. Nå gjenstår det bare få løst Britas sak.

– Å, Gud, ja, mumlet Agnes. – Men hvordan vi skal klare det etter det som skjedde i kveld, forstår jeg knapt. Det hjelper ikke Britas sak at hun har forsøkt å slå inn frøken Julies dør. Hadde det bare fantes en fjern slektning som kunne talt Ole og Olivias sak.

– Hvordan det? Elen så spørrende på den unge kvinnen.

– Tror du ikke at det kunne hjulpet, da, om vi kunne presentere en tante eller en grandonkel som kunne avgitt vitneutsagn om at barnas mor hadde ønsket det slik eller sånn?

– Barnas mor? stotret Elen.

– Ja, for hun er død, ikke sant?

Elen svelget. – Jo, svarte hun lavt. – Petra Loen er død.

– Så da ville ingen kunne bestride det en fjern slektning kunne forfekte var morens siste vilje. Finnes det ingen som er i skyldskap til ungene?

Elen svelget på nytt. Halsen var så tørr med ett. – Vi får undersøke litt, sa hun. – Det kan jo være at det finnes noen. Hun viftet luft mot ansiktet. At Oles mor oppholdt seg i etasjen over, fikk hun seg ikke til å avsløre. Hildegard ville ta sin død av det om det kom ut. Men det ville også Brita om hun mistet barna. Elen trakk pusten dypt ned i magen. Hvis en slektning kunne løse saken, var det ikke tvil om at hun selv var i en kattepine. For hvem skulle hun da ofre? Hildegard eller Brita?

– Skulle du ikke legge deg, Elen?

Hun så forundret på Sigmund.

– Jeg er enig med Agnes, du ser sliten ut.

Hun så seg rundt. De så på henne, alle sammen. – Jeg legger meg når du gjør det, svarte hun mutt, og Sigmund reiste seg straks og rakte hånden mot henne.

– Da foreslår jeg at vi går nå, sa han og smilte ømt til henne.

– Er De snill og holder meg med selskap over et glass til? lød doktorens stemme. Det var Agnes han spurte, og hun lo og svarte at det ville være en glede. Elen så forundret på de to. God natt, hørte hun Sigmund si. Hånden hans lå mot ryggen hennes, og han førte henne mot døren. God natt, svarte de.

– Vi kan ikke forlate dem, hvisket Elen da Sigmund og hun sto på gangen.

Han så forundret på henne.

– Herr Opsahl er en skjørtejeger.

– En hva for noe?

– Han kommer til å legge an på henne.

– På Agnes?

Elen skuttet seg. Uttrykket i Sigmunds ansikt var ikke til å misforstå. Han likte ikke det han hørte.

– Ja, på Agnes, svarte hun derfor, sint nå.

– Men kjære deg, om Frederik vil imponere Agnes, lar hun seg ikke lure.

– Og hvordan vet du det?

– Hvordan jeg vet det?

– Ja.

– Men det sier da seg selv, Elen.

– Gjør det?

– Men selvfølgelig gjør det vel det.

– Jeg føler meg ikke for sikker.

Han satte hendene i siden. – Hvorfor står vi her og snakker om dette? Han så oppgitt på henne. – Hva de gjør eller ikke gjør, er deres sak.

Hun bet seg i leppen og var gråten nær. Hvorfor ble hun så vrang? Hvorfor tenkte hun disse tåpelige tankene? Selvfølgelig var det ikke noe mellom Agnes og Sigmund. Hun slo oppgitt ut med armene og beklaget spakt.

– Men kjæreste Elen, hørte hun ham si. Han trakk henne forsiktig inntil seg og strøk henne ømt over håret. – Vær nå ikke lei deg.

– Jeg er ikke lei meg.

– Jo, det er du. Jeg ser det på deg. Jeg forstår at du er sliten nå. Alt blir bedre når barnet kommer.

Hun nikket og bet tennene sammen. Hun følte seg så dum. Hun ville ikke tenke slike tanker. Sigmund var det beste som hadde hendt henne, og selvfølgelig sviktet han henne ikke. Det var menn som lensmann Skårmo og ordfører Wang som sviktet sine koner, ikke Sigmund.

– Kom nå, hvisket han ømt. – Så legger vi oss. I natt skal vi sove godt. Tenk at alt har ordnet seg.

De gikk opp trappen sammen, stanset ved pasientværelset og gløttet inn. James og Vesle-Anna sov. Jeg må fortelle Sigmund om dåpen, tenkte Elen, og om det unge paret som nekter å døpe barnet sitt samtidig med James, men det fikk hun ta i morgen. Da måtte hun også ta en annen beslutning. For om en uttalelse fra Hildegard var det som skulle til for at Brita og Torolf fikk omsorgen for Ole og Olivia, var det da rett av henne å tie om det hun visste?

Da Elen våknet neste dag, var hun tung i kroppen. Det føltes som et tegn. Hun kavet for mye. Det var for meget som skjedde. Hun måtte ta det med ro. Hun sto opp og hilste blidt på Cornelius. At den bekymringen var ute av verden, var en slik glede at hun lo høyt. Hun skottet på Hildegard under morgenmaten. Svigerinnen så irritert ut, og da Elen spurte, svarte hun at det verket i den knekte tannen.

– Jeg trekker den ikke, mumlet Sigmund. Det hadde vært folk innom for å få ut verketenner og råtne stubber, men han hadde sendt samtlige videre til faren.

– Du får ta deg en tur til Julius, da, sa Elen, men Hildegard snøftet og mumlet at det ikke kom på tale.

Da morgenmaten var over, forsvant de fleste til sitt. Kun Hildegard og Elen ble sittende igjen i stua. Elen gløttet forsiktig på svigerinnen mens hun vurderte om hun skulle ta opp Ole og Olivias sak. Hvis de la alle kortene på bordet, så kunne de selv kreve omsorgen for barna og deretter overføre den videre til Brita og Torolf. Elen lukket øynene. Det var en vanskelig sak, og det var ikke utenkelig at Hildegard ville blånekte og sette seg på bakbena, men før hun presset Hildegard til noe som helst, måtte hun forsikre seg om at det var den rette løsningen. Og hvem andre kunne svare henne på det enn lensmannen? Hun reiste seg.

– Hvor skal du? lød det fra svigerinnen.

– Jeg har et ærend.

– Jaså? Hvor da?

Hun trakk hjelpeløst på skuldrene. Hvis hun sa hvor hun skulle, ville Hildegard spørre om grunnen. Hun mumlet derfor at hun trengte noen småting på landhandleriet.

– Da kan du ta med noe for meg, sa svigerinnen og hentet papir og penn. Raskt skrev hun ned en beskjeden handleliste.

I lommen lå Hildegards lapp. Svigerinnen ønsket seg fire alen med bløtt bomullstøy. Da Ingrid kom til verden, hadde Hildegard overrasket Elen med å sy skjorter og trøyer til den lille. Hun husket hvor rørt hun hadde blitt av svigerinnens omtanke. Ønsket hun å gjenta bragden? Med en finger mindre? Det var aldri godt å si når det gjaldt Hildegard, tenkte Elen og satte fart i Mule. Cornelius hadde hjulpet henne med å spenne hesten for vogna. Hun fikk reise innom lensmannen først, og deretter ta turen til landhandleriet. Hun angret på at hun ikke hadde tatt med brevet fra Svelvigen, for om hun støtte på Julie, ville det bli vanskelig å tie, både om brevet og om det de hadde hørt. Bli nå ikke ondskapsfull, hvisket en advarende stemme inni henne, og hun sukket og tok seg i det. Det kom sjelden noe godt ut av å hovere, men hvordan hun skulle klare å tie om hun støtte på kvinnen, forsto hun ikke.

Lensmann Skårmo var ikke hjemme, og Elen steg derfor opp i vogna igjen og kjørte mot landhandleriet. Uroen vokste idet hun nærmet seg innkjørselen. Det var kun fem dager til vielsen og knapt med tid. Hvor det var blitt av de siste ukene, var ikke godt å si.

– Er det deg?

Brita sto i døren til privaten og mønstret Elen. Venninnen så nervøs ut på en fremmed, nesten underlig måte.

– Er det noe galt? sa Elen lavt, men Brita ristet fort på hodet.

– Nei, selvfølgelig er det ikke noe galt, hvordan kan du tro det? Brita lo en påtatt latter og fylte døråpningen. Hadde hun ikke tenkt å slippe henne inn? Det første Brita alltid gjorde, var jo å vinke de besøkende innenfor. Elen gransket henne.

– Skjedde det noe mer i går etter at vi dro?

– Nei. Brita ristet fort på hodet før hun bøyde seg frem og så nedover trappeoppgangen som om hun så etter noen.

– Men kjæreste Brita, sa Elen alvorlig. – Hva er det? Du virker nervøs.

– Det er ingenting, smalt det fra venninnen.

– Kan jeg komme inn?

– Nei.

Elen støttet hånden på rekkverket. Brita virket rastløs. Hun skiftet tyngde fra det ene benet til det andre.

– Du har da aldri nektet meg å komme inn før?

– En gang må vel være den første.

– Er det noe med Torolf? Var han vred etter det som hendte? Har han …

Brita steg ut og lukket døren slik at de sto alene på den lille trappesatsen. – Det passer virkelig dårlig, Elen, hvisket hun. – Du er nødt til å gå.

– Men det er kun fem dager til vielsen, og jeg har et forslag til hvordan vi kan …

Britas hånd la seg på armen hennes. – Vielsen er avlyst, Elen, sa hun lavt.

– Hva?

– Det blir ikke noe giftermål, og barna blir hos oss.

– Men …

– Ikke spør mer, er du snill. Det har oppstått en … Brita tok seg til brystet og så med ett plaget ut. – Det har oppstått en situasjon. Jeg kan ikke si mer akkurat nå.

– En situasjon?

– Ja, en situasjon. Igjen så Brita fortvilet ut. Hun møtte ikke Elens blikk. – Og du må gå nå. Jeg skal fortelle deg alt siden.

– Er Julie fremdeles her?

Brita ble svar skyldig og slo oppgitt ut med hendene.

– Er hun inne hos deg? Er det derfor du ikke vil slippe meg inn?

– Nei, ikke akkurat, mumlet Brita.

– Men kjære deg, vær nå ikke så hemmelighetsfull. Har det sammenheng med det som skjedde i går kveld?

– Ja, og jeg ber deg, Elen. Du må gå nå.

Brita pekte på trappen, og Elen forsto at det ikke nyttet. Enda så nysgjerrig hun var, slapp hun ikke inn hos kjøpmannskvinnen. Brita åpnet døren og smatt inn.

– Farvel, sa hun og skulle til å lukke døren da Elen fikk øye på noe innenfor. Julies vakre silkesjal hang på knaggen i gangen.

– Så Julie er her? sa Elen og pekte på sjalet.

En rødme bredte seg i Britas kinn. – Det der så du ikke, sa hun sint. – Hører du, Elen, du så aldri det sjalet. Brita ventet ikke på svar, men smelte igjen døren.