Yona Zeldis McDonough

Skapt for hverandre

Oversatt av Åse Feiring Cave

Til min kjære venn Patricia Grossmann,

som delte historien som ga meg inspirasjon

til å skrive denne boken

TAKK

Jeg vil gjerne få takke Sally Schloss, Sophia Seidner, Marian Thurm og Dan Turbow for at de delte sin intelligens, ekspertise og innsikt. En spesiell takk går til min evig tålmodige, men årvåkne redaktør Tracy Bernstein, og til Judith Erlich – hennes kreativitet, lidenskap og iver gjør henne til en sjelden perle blant agenter.

PROLOG

Hun skjente bortover den øde strandpromenaden. Hun var ør, nesten svimmel. På denne tiden var alt stengt og stille. Den kalde marsvinden feide forbi henne, pisket opp det platinablonde, nesten hvite håret med de litt mørkere hårrøttene som tittet frem i hodebunnen. Etter de siste forferdelige timene følte hun seg så herlig lett og fri, som om hun kunne finne på å lette fra bakken. Det siste kjemiske tilskuddet – kjemisk tilskudd, hun likte det uttrykket og syntes hun var flink som hadde funnet på det – bidro selvfølgelig til euforien. Men det spilte ingen rolle. En rus var en rus var en rus. Hva så om det gjorde mer vondt enn hun hadde trodd var mulig, og det fortsatt rant blod ut mellom bena hennes? Ingen kom til å få vite om det. Hun hadde lagt det bak seg nå.

Hun la fingrene på metallrekkverket. Det var glanset og glatt etter regnet som nettopp hadde gitt seg. Men det var kaldt, så hun trakk hånden til seg og gikk videre. Da det kom et nytt vindkast, ble stykker av søppel, fettete matpapir og tomme brusbokser, kastet opp i luften og sluppet ned igjen. Hun kom til en benk hvor det lå en våt papirpose. De røde og hvite stripene var opplyst av gatelykten over. Hun tok posen og åpnet den. Der fant hun restene etter noens måltid: osteburger med bacon, pommes frites blandet med klissete ketchup. Plutselig var hun skrubbsulten. Når spiste hun sist? Hun sank ned på benken og slukte maten. Hadde hun noen gang smakt noe så godt? Da det var tomt, var hun fortsatt sulten, så hun begynte å se seg rundt. Det sto en full søppeldunk i nærheten, og helt øverst, nesten som om den ventet på henne, lå en brun pose og balanserte på haugen. Denne var ikke engang våt. Inni fant hun et nesten fullt krus med kaffe. Den var kald, selvfølgelig, men hva så? Den var mild og søt og rant ned som ren, melkehvit himmel. Ved siden av lå det en urørt berlinerbolle. Hun snuste på den og slikket seg på fingrene. Smaken – en blanding av salt, fett og melis – var ufattelig deilig.

Hun satte ned farten da hun kom til en åpning i rekkverket. Nedenfor lå den tomme stranden. Så øde den så ut. Og så vakker. Hun svingte inn på sanden, som var hardpakket etter regnet, og begynte å gå mot vannkanten. De svarte bølgene med skumtopper reiste seg og slo inn over stranden, gjorde skotuppene hennes våte og sprutet opp på leggene hennes.

Hun smilte. Havet lekte med henne. Det inviterte henne med på leken. Hun nynnet litt og danset rundt i strandkanten. Føttene ble våtere og våtere, og til slutt satte hun seg, dro ned glidelåsen på støvlettene, og sparket dem av seg. Så sluttet nynningen. Det var sjokket over det kalde, sviende vannet og den grove, grusete sanden, men det var en god kulde, en styrkende, rensende kulde.

Hun løftet armene mot himmelen. Hendene hennes var skjult av ermene på den fiolette boblejakken. Jakken, som hun hadde rappet fra en krok i en restaurant, var altfor stor for henne, men hun var blitt tiltrukket av fargen – glorete, nesten stygg – og brukte den uansett. Hun skulle ønske hun fortsatt hadde den andre kåpen, den kroppsnære i kamelhår med prinsessesøm, fløyelskrage og knapper som minnet om smeltede karameller. Hvor var den nå, egentlig? Hun hadde syntes at den var for tertefin før, men nå angret hun på at den var borte. Den hadde vært så luksuriøst myk. Så varm.

En stor bølge kom og gjorde henne våt til livet. Havet begynte å bli mer påtrengende nå, det kalte mer inntrengende på henne. Kom uti, sa det visst. Kom uti. Hun vasset lenger ut. Kulden var ubehagelig, men også styrkende. Hun tok imot den som en renselse, en dåp. Spebarn ble døpt … Nei. Ikke tenk på det. Ikke. Men tanken var innbitt, og hun flakset rundt i vannet i et forsøk på å unnslippe den. Den neste bølgen reiste seg. Denne var den største av dem alle. Den løftet seg i en stor, duvende bue. Den løftet henne høyt opp før den brast – og så trakk den henne rett ned.

EN

Det formodentlig hippe stedet i Midtown var nettopp et sånt sted som Miranda Berenzweig hatet: digert, dunkelt og øredøvende høylytt. På den ene siden av rommet var det en lang, elegant bar laget av høypolert, svart marmor. På den andre siden var det en gedigen vegg av vann som reiste seg fra gulvet som en flodbølge. Men siden Bea ikke bare var servitrise her, men også hadde noe på gang med eieren, hadde jentegjengen deres blitt fristet hit med løfter om gratis mat og drikke. Og se, der kom jo Bea mot henne.

«Hei,» sa hun og kysset Miranda på begge kinn. «Du er den siste, de andre har slått seg ned allerede. Bli med meg.» Miranda gjorde gjerne det. Hun trengte en guide i dette moderne helvetet. Den dunkende musikken runget i brysthulen, og trengselen av mennesker sperret veien for henne i alle retninger. Men Bea så uberørt ut. Opp en svart marmortrapp med svart smijernsrekkverk som pulserte av buketter med bitte små hvite lys, og ned en kort gang til en mørk paneldør som Bea åpnet med en feiende bevegelse. «VIP-rommet,» sa hun. «Velkommen!»

«Vi begynte å bli bekymret for deg,» sa Courtney. Hun var 1,80 meter høy, og det glatte, lyshårede hodet hennes tårnet over alle de andres rundt bordet.

«Jeg ble oppholdt på jobben,» sa Miranda. Hun ristet av seg jakken og akte seg inn på sofabenken med fløyelstrekk. «Dere har vel ikke begynt uten meg?»

«Selvfølgelig ikke,» sa Lauren, som så på Bea. «Kan ikke du også sette deg sammen med oss? Selv om du jobber?»

«Vakten min er nesten over,» sa Bea.

Miranda hadde kjent Bea, Courtney og Lauren helt siden de var førsteårsstudenter ved Bennington, og de møttes fortsatt hver måned eller så for å komme à jour med hverandres liv. I kveld hadde Miranda en god nyhet å fortelle, for første gang på ganske lenge, og da Bea satte seg ned, tett fulgt av et brett med lysegrønne appletinier, gikk hun rett på sak.

«Dere ser på den nye nettredaktøren i Domestic Goddess,» kunngjorde hun. «Vi gjør om nettsidene, og jeg skal ha ansvaret for alt matrelatert innhold.»

«Betyr det at du ikke kommer til å ha med papirutgaven å gjøre lenger?» spurte Lauren.

«Nei, den nye jobben er i tillegg til, ikke istedenfor. Så det er et steg opp.» Miranda tok en slurk av drinken, som var perfekt, og smilte.

«Følger det med lønnspålegg?» Typisk Courtney å trekke inn penger.

«Det gjør det.» Miranda tok en slurk for å feire. Åå, det var godt. «Et klekkelig et.»

«Det var på høy tid,» sa Courtney og helte nedpå en klunk snarere enn tok en slurk av glasset. «Endelig kan du slutte å leve som en kirkerotte. Kanskje du kan flytte til Manhattan, til og med. Det er ingen vits i å bo ute i den bakevja.»

Miranda ble stille. Det var ikke særlig taktfullt sagt, og dessuten stemte det ikke. Hun var ikke fattig, hun var nøysom, noe som var noe helt annet. Hun sørget for å sette av penger til en regnværsdag, noe Courtney, med sin forkjærlighet for Chanel og Christian Louboutin, ikke forsto. Courtney, som var accessories-ansvarlig i bladet Soigné, ville sikkert si at den typen luksusvarer var en nødvendighet. «Jeg elsker Brooklyn,» sa hun.

«Og så har du den fine leiligheten, like ved parken og alt,» la den alltid lojale Bea til.

«Det er en fin leilighet,» innrømmet Courtney. «Men den er bare så langt fra alt.»

«Ikke fra tingene som betyr noe for meg,» sa Miranda lavt. Men samtalen var allerede dreid over på noe annet, og alle gratulerte Bea som hadde kunngjort at hun nå var en av to finalister som konkurrerte om rollen som Maggie i en produksjon av Katt på hett blikktak i en annen by. Så fortalte Lauren alle at hennes yngste barn, Max, nettopp hadde fått plass i en populær barnehage, og de skålte for det med en runde til. Sammen med drinkene kom det fat med grillede reker, empanadas og krydrede glassnudler.

«Skål for fingermaling!» ropte Bea.

Så var det Courtneys tur. Miranda ble grepet av et lite, smålig håp om at Courtneys nyheter ikke hadde med jobben hennes å gjøre. Courtney hadde helt klart jobben med høyest profil, for alle hadde hørt om Soigné, og hun ville ikke at det skulle stjele oppmerksomheten fra hennes egen forfremmelse. Det hadde alltid eksistert en viss konkurranse i vennskapet mellom henne og Courtney, noe hun ikke følte i forhold til Bea eller Lauren. Men Courtney kunne også være hennes største støttespiller, og det var via en av Courtneys forbindelser at Miranda hadde fått jobben i Domestic Goddess.

«Harris har fridd!» ropte Courtney. «Vi skal gifte oss!»

«Så fantastisk!» Lauren og Bea begynte å klappe.

«Gratulerer.» Miranda prøvde å høres ut som om hun mente det, selv om hun tenkte at Harris, en pedantisk advokat med begynnende viker og kulemage, ikke akkurat var noe imponerende funn.

«Nå er du den eneste som er ledig på torget,» sa Courtney til Miranda. «Jenter, vi må finne noen til Miranda. Hun fortjener ikke å være veggpryd. Kanskje Harris har en venn. Jeg skal spørre.»

Miranda ble såret, men sa ingenting. Hva så om hun var singel midt i trettiårene? Var det en skavank? En forbrytelse? «Ingen Ivy League-jurister på meg,» sa hun og forsøkte å holde tonen lett. Harris hadde gått på Harvard, et faktum han klarte å få med i alle samtaler, selv de som tilsynelatende bare handlet om været.

«Hva er galt med jurister?» sa Courtney. De hadde begynt å drikke white russians med et dryss av sjokoladepulver og muskat, som Bea hadde sagt var barens signaturdrink. «Harris sier at jus er det mest intellektuelt stimulerende han kan forestille seg å drive med.»

Da må han ha dårlig fantasi, tenkte Miranda.

«Og at folkene han møtte på Harvard …»

«Jeg sa ikke at det var noe galt med jurister,» avbrøt Miranda. Nå hadde hun begynt med det også! «Jeg leter bare etter noen med, jeg vet ikke, mer kunstneriske anlegg.»

«Du mener en arbeidsløs maler som snylter på deg i månedsvis før han tømmer kredittkortene dine og flytter inn hos en tjuefemåring?» sa Courtney.

«Det,» sa Bea i en mild, men bebreidende tone, «var ikke nødvendig. Eller snilt.»

Miranda skjøv glasset sitt unna. Vanligvis elsket hun white russians, men plutselig smakte det kvalmende søtt. Hun trodde nesten hun skulle kaste opp. Trengte Courtney å begynne å grave i alt det der nå? Og uansett overdrev hun. Da Luke fikk sparken fra snekkerjobben, hadde Miranda tilbudt seg å støtte innkjøpene av kunstmateriell slik at han kunne fortsette å male. Siden han fortsatt var gretten og humørsyk, og hadde hun oppfordret ham til å skeie ut litt: dyre lunsjer, en ny italiensk dress fra Barneys. Men han hadde ikke akkurat tømt kredittkortene hennes. Uansett, hun hadde betalt den anselige American Express-regningen, og selv om hjertet hennes kanskje fortsatt var litt forslått, var det kommet et godt stykke på den hullete og steinete bedringens vei.

«Herregud, dere behandler Miranda som om hun er laget av glass eller noe sånt.» Courtney la en hånd på armen til Miranda. «Du vet at jeg bare er bekymret for deg. Det er vi alle.»

«Det er ikke nødvendig. Jeg har det bra.» Miranda reiste seg og glattet på det mørke skjørtet, som for å børste bort løgnen. Takket være Beas gavmildhet, hadde hun drukket mer enn hun tålte, og hun svaiet litt da hun reiste seg. Best å gå hjem før hun sa noe hun kom til å angre på.

Da hun reiste seg, fulgte Lauren og Courtney etter. De tre kvinnene brøytet seg vei gjennom det fortsatt stappfulle lokalet og ut i den råkalde marsnatten. Både Lauren og Courtney bodde i Uptown, og de satte av gårde i den andre retningen. Bea og kjæresten ble igjen i baren, som ikke stengte før klokken fire om morgenen.

Miranda var alene. Det var sent, hun var trøtt og sliten, og det hadde begynt å regne. Glem nøysomheten, hun tok en drosje hjem. Hun løftet armen og gikk ned av fortauet for å praie en.

Men det fantes visst ikke en eneste ledig drosje i hele byen. Etter at hun hadde stått i tjue minutter og sett på drosje etter drosje som suste nedover de blanke gatene, ga hun opp og trasket mot T-banestasjonen i Forty-second Street. Perrongen var like full som i morgenrushet. To musikere, en trommeslager og en gitarist, sto i hver sin ende. Trommeslageren, som slo på bunnen av flere plastbeholdere, var virkelig dyktig. En gruppe tenåringsjenter gjorde seg til for guttene i nærheten. En stor latinamerikansk familie la beslag på en hel benk, og et par sto opplent mot et metallgelender og kysset dvelende.

Miranda snudde seg bort. Det var litt over åtte måneder siden Luke hadde pakket tannbørsten, skissebøkene, de malingsflekkede klutene og de myke, blekede, nesten hvite dongeribuksene som han hadde hatt liggende i leiligheten hennes. Over åtte måneder siden han hadde fortalt henne at han skulle forlate New York og flytte til Berlin. «Det er der det skjer i kunstverdenen,» sa han. «Veldig inspirerende.» Det var først etter at han var dratt at hun oppdaget at en del av inspirasjonen var en nydelig tysk jente i tjueårene som han hadde sjekket opp i et galleri i Chelsea, og som han hadde stått i med bak Mirandas rygg.

Paret sto fortsatt og kysset. Mannen flettet fingrene inn i kjærestens hår, et intimt kjærtegn. Miranda ville ikke se mer, så hun gikk bortover perrongen. Lengst nede, under trappen, lå det en sammenkrøpet bylt. Først så det ut som en haug gamle tepper, men den nakne foten som stakk ut av det ene hjørnet – mørk, med tykke, lange negler og læraktig fotsåle – viste tydelig at det lå noen og sov under den. Hun fant frem lommeboken, tok ut en femmer og stakk den innunder kanten av haugen. Hun satte også ned en pose med rester av reker og nudler som Bea hadde sendt med henne. Så kom endelig banen, og Miranda gikk fra foten og teppene. Hun fant et sete og sank takknemlig ned.

Vanligvis var hun fornøyd med jobben, men i dag hadde det bare vært stress. Redaksjonssjefen hadde begynt å krangle med interiørredaktøren under det ukentlige personalmøtet, og det virket som om det hadde fått hele kontoret i dårlig humør. To av skribentene hennes hadde unnlatt å levere stoffet de hadde lovet henne, og en svært arbeidskrevende terte med maltet melk og banan havnet på gulvet under fotoshooten. Den måtte lages på nytt, noe som gjorde at tidsskjemaet sprakk fullstendig, og Marvin, art directoren, fikk et av sine raserianfall da han fant det ut.

Miranda hadde gledet seg til en kveld med vennene. Men Courtneys taktløse kommentar hadde i grunnen ødelagt den for henne, og det var som om hun igjen var dratt ned i fortvilelsen over Luke. I morgen kunne hun i det minste sove lenge. Hun hadde ikke noe på programmet før klokken fire, da hun hadde avtalt å møte den siste godbiten fra eHarmony, Evan Zuckerbrot, på kaffe. Hun hadde nølt med å melde seg inn i eHarmony, men både Courtney og Lauren hadde mast på henne om at hun bare måtte gjøre det.

Miranda hadde gitt etter, og selv om hun ikke trodde at Evan var «den rette», tenkte hun at en ettermiddagslatte ikke var noen stor risiko. T-banevognene krenget og gjorde henne søvnig. Hun lente hodet mot veggen og lukket øynene. Bare et øyeblikk, tenkte hun. Bare et lite øyeblikk. Da hun åpnet øynene, satt hun fortsatt i togvognen, helt alene og iskald. Hun sprang opp i panikk. Hun hadde tydeligvis sovnet og kjørt forbi stasjonen sin og flere stasjoner etter. Hun var kommet til endestasjonen. Dørene sto åpne, og perrongen var høyt oppe; det var derfor hun var så kald. Men hvor var hun? Coney Island, Stilwell Avenue, det var der hun var, i hvert fall ifølge skiltet.

Hun måtte ta banen tilbake. Hun kunne bare glemme å finne noen drosje her ute.

Miranda gikk ut på perrongen. Selv her oppe fra kunne hun lukte den skarpe, salte vinden fra havet. Det var en god lukt, faktisk; ren og styrkende. Men hun måtte komme seg hjem. Hun ble nervøs av å være ute så sent alene, en følelse som ble sterkere på vei ned trappen. Det var ikke lenger noen billettautomater, selvfølgelig. Hun kunne se skyggeplassen hvor den gamle maskinen hadde stått, det spøkelsesaktige omrisset på gulvet, som noe fra et åsted. Det fantes ikke en sjel på stasjonen, og hun skulle akkurat til å løpe opp trappen på den andre siden da hun fikk øye på en liten, gulhvit bylt som lå inntil gelenderet.

Hun stanset. Den så ufarlig nok ut, et sammenbrettet teppe kanskje, men i denne post-11. september-verdenen måtte hun lure. Kunne det skjule seg en bombe i de foldene? Hvordan kunne hun vite det, egentlig? Ante hun engang hvordan en bombe så ut? Mens hun funderte på dette, så hun noe enda mer forbløffende: en bitte liten fot som stakk ut fra et hjørne av pleddet. Det slo henne i et flyktig øyeblikk at dette var den andre nakne foten hun hadde sett i kveld. Bare at denne tilhørte en dukke.

En dukke. Usannsynlig at det var en bombe der inne. Miranda kunne se de små tærne, alle fem, på rekke og rad, som små, brune nøtter. For en godt laget sak.

Ren også. Hvorfor hadde noen kastet den? Så beveget foten på seg. Miranda stanset. Hun var ikke sikker på hva hun hadde sett. Hun var trøtt, desorientert og muligens litt brisen. Foten var perfekt formet, laget av noe som var så glatt og smidig at hun ikke klarte å gjette hva det var. Men da den rørte på seg igjen, og denne gangen fikk det teppet over til å flytte litt på seg, skjønte hun at dette ikke bare 1var en etterligning. Kulden hun hadde kjent helt siden hun våknet, økte i styrke og spredte seg gjennom hele henne på et øyeblikk. Hun løftet forsiktig på hjørnet av teppet.

Der, pakket inn i et overraskende rent, hvitt håndkle og liggende på den andre enden av teppet, lå et spebarn. Ikke bare et spebarn, et nyfødt spebarn, med kakaobrun hud, svart hår klistret til den lille skallen og øyne som var knepet igjen mot det grelle lyset på undergrunnsstasjonen. Herre. Gud. Levde det engang? Burde hun ta på det? Hun ble stående slik i flere sekunder til spebarnet åpnet munnen i en gjesp som så ut til å ta over hele ansiktet. Øynene flagret opp en kort stund før de lukket seg igjen. Helt klart i live!

Gjespet satte Miranda i gang. Hun løftet opp den lille skapningen. Under håndkleet var spebarnet nakent. Navlestrengen var knyttet i en grov, rød knute og så ut som om den var blitt saget av, og det var røde strimer på kroppen hennes. Var navlestrengen betent, eller skulle den se sånn ut? Miranda ante ikke, men ønsket at hun hadde en antibiotisk salve. Hun løftet babyen forsiktig opp i armene, og passet på ikke å ta på den røde knuten. Rundt håndleddet hang det et armbånd. De små rosa glassperlene var blandet med noen hvite med svarte bokstaver som stavet LILLE SKATT. Noen hadde brydd seg nok til å ta på henne det armbåndet. Var det det samme mennesket som hadde etterlatt henne her på stasjonen? Miranda pakket teppet rundt spebarnets kropp. Men det virket ikke tilstrekkelig, så hun åpnet jakken og la henne inntil sin egen kropp. Det skulle holde henne varm. Eller varmere, i det minste.

Stasjonen var fortsatt tom. Hva skulle hun gjøre? Det var en app på telefonen hennes som kunne hjelpe henne med å finne en politistasjon. Men hun hadde ikke lyst til å vandre rundt i dette fremmede nabolaget alene. Nei, hun ville heller gå til stasjonen i Park Slope. Hun ventet nedenunder på banen, siden det var varmere der enn på den forblåste perrongen. Da hun hørte den kom, fortet hun seg opp trappen og gikk inn så snart dørene åpnet seg.

Mens T-banen tøffet av gårde, slo det henne at spebarnet kanskje var sultent eller tørst. Sulten kunne hun ikke gjøre noe med. Men hun hadde en flaske vann i vesken, samt en antibakteriell gel som hun skulle ønske hun hadde tenkt på å bruke tidligere. Pokker! Hun tok tak rundt den bitte lille kroppen med den ene armen og klarte å sprute den grønne gelen over begge hender og gni energisk. Så vætet hun fingrene med vannet og holdt dem mot leppene til barnet. Hun åpnet munnen og begynte å suge. Miranda fikk tårer i øynene. Hun var tørst, stakkars liten. Naken, forlatt på en T-banestasjon, og tørst også – den siste store ydmykelsen i et helt nytt liv som så langt ikke hadde bestått av stort annet.

Da de kom til stasjonen hennes, gikk Miranda gjennom de mørke gatene mot politistasjonen. I det minste hadde regnet avtatt. Spebarnet kjentes varmt og levende mot kroppen hennes. Miranda var sterkt bevisst pusten hennes, inn og ut, inn og ut. Rytmen roet henne ned.

Hun rykket opp den tunge døren til politistasjonen og gikk inn. En betjent satt bak skuddsikkert glass og bladde gjennom New York Post, og så ut som om han kjedet seg. To andre betjenter sto og pratet med lave stemmer. Den ene var blek og presset inn i en uniform som så ut som om den var to størrelser for liten, den andre var like brun som babyen Miranda holdt tett inntil seg. Over dem summet det fluorescerende lyset som et panisk insekt. Betjenten som leste avisen, så endelig opp. Han så ikke på Miranda, men rett gjennom henne. «Kan jeg hjelpe deg?» sa han med en stemme som antydet at han heller ville måtte gjennomgå en koloskopi, rotfylling og bokettersyn – samtidig.

«Se,» sa hun inntrengende og åpnet jakken for å vise frem spebarnet i sitt provisoriske omsvøp. «Se hva jeg fant!»

TO

«Trodde du at det var en dukke?» Courtney lente seg over for å rekke bort til en av cookiene som Miranda hadde laget. Smakene var henholdsvis kanel, ingefær og sjokolade. De tre var samlet i Mirandas leilighet i President Street. Bea skulle komme hvert øyeblikk. Hun hadde lovet at hun skulle komme tidsnok til den lokale nyhetssendingen klokken fem.

«Den mest livaktige dukken jeg har sett,» sa Miranda. Hun hadde avlyst, eller rettere sagt utsatt, møtet med Evan. Hun hadde vært oppe det meste av natten og sovet nesten hele dagen for å ta seg igjen. Nå hadde vennene kommet over for å høre historien direkte fra henne, og se på nyhetssendingen. «Dessuten var jeg fortsatt litt brisen, så jeg var ikke sikker på hva det var jeg så.»

«Jeg ville blitt redd,» sa Lauren.

«For hva da?» Miranda skulle til å ta en cookie til, men tok det i seg. Hun måtte prøve ut tre kakeoppskrifter denne uken, og vinterkiloer var så lette å legge på seg og så vanskelige å ta av igjen. Dessuten var det like mye bakingen som spisingen hun likte. Hun elsket det visuelle, og av og til nesten sensuelle, samspillet mellom ingredienser, farger og teksturer; den kompakte, gylne, leiraktige røren ispedd de mørke sjokoladebitene, den tunge, seige sirupen, pudderskyen av mel som treffer bollen.

«For at det skulle skje noe med babyen mens du hadde den. Hva om hun hadde dødd mens du kjørte med henne på banen? Politiet kunne ha anmeldt deg.»

«Det tenkte jeg aldri på,» sa Miranda. Hun kunne ennå kjenne følelsen av å holde spebarnet så tett inntil seg. Det var som om de hadde passet sammen som puslespillbiter. Er dette hva nybakte mødre opplever når de får babyen i armene sine? Vel, ikke denne babyens mor. Hun hadde tydeligvis ikke fått noen følelse av å være hel da hun holdt babyen. Men Miranda var mer medfølende, nysgjerrig til og med, enn dømmende. Hva kunne ha fått henne til å gjøre noe sånt? Hvilken håpløs situasjon, hvor alle andre alternativer var uttømt, avvist, oppbrukt, hadde hun kommet i, som fikk henne til å ta en slik avgjørelse? Teppet og armbåndet viste at hun hadde anstrengt seg litt. Men å legge fra seg barnet på T-banestasjonen … Det var ganske vanskelig å se noe positivt i det.

Det ringte på døren, og der kom Bea løpende opp trappen med korketrekkerkrøllene dansende rundt ansiktet. «Hall-o!» sa hun og slengte seg ned på Mirandas teppe med en stor handlepose fra Duane Reade. «Jeg har med proviant!»

«La meg se,» sa Courtney og kikket ned i posen. «Potetgull, saltstenger, nøtter, sjokolade …» Hun så opp på Bea. «Er det noe du ikke har kjøpt?»

«Vi skal jo se nyhetene. Jeg tenkte vi trengte noe å styrke oss på.»

«Bea, klippet kommer til å vare i kanskje tre minutter,» sa Courtney. «Dette er ikke akkurat en dobbeltepisode.»

«Og jeg har laget cookies,» la Miranda til.

«Du lager alltid cookies!» sa Bea. «Men blir dere ikke sultne av å se på TV?» Hun tok opp en pose potetgull og åpnet den med en rask håndbevegelse.

«Se, nå begynner det!» sa Lauren og klemte armen til Miranda. «Slå på lyden.»

Reporteren, en høy, glatt fyr som minnet om en Ken-dukke, dyttet mikrofonen opp i ansiktet på henne. «Vi er direkte inne fra Brooklyn i Seventy-eight Precinct med Amanda Berenzweig …»

«Miranda,» rettet TV-versjonen av henne.

«Unnskyld?» Ken så forvirret ut da plapringen hans ble avbrutt.

«Miranda. Jeg heter Miranda Berenzweig.»

«Selvfølgelig, det var det,» sa han med et strålende smil. «Nå, kan du fortelle oss hva som skjedde, ms. Berenzwig? Helt fra begynnelsen?»

«Du rettet ikke på ham der,» bemerket Courtney.

«Jeg trodde kanskje han ville begynne å gråte da.»

«Hysj,» sa Bea. «Jeg hører ikke.»

Snakkingen ga seg og Miranda satte seg til rette for å se på seg selv på TV, hvor hun forklarte hva som hadde skjedd: sovnet på banen, våknet på en ukjent stasjon, dukken som viste seg å være en baby. Så klippet kameraet til babyen selv, som nå var vasket og hadde på seg en liten lue. Hvis noen har opplysninger om saken, vennligst ring … lyste opp nederst på skjermen. Så kom mer plapring fra Ken, og innslaget var over. En reklame for en ny frokostblanding kvitret over eteren, til Bea klikket på fjernkontrollen for å slå av lyden.

«Og hva kommer til å skje med henne nå?» spurte Lauren. Av de fire vennene var hun den eneste med barn.

«Fosterhjem, regner jeg med. Til noen gjør krav på henne. Hvis noen gjør krav på henne,» sa Miranda.

«Noen kommer til å gjøre krav på henne,» sa Lauren mens hun kneppet igjen jakken. «Bare vent.»

De andre ble sittende og snakke om det etter at hun hadde gått. Bea hadde hatt rett; de spiste alle cookiene, potetgullet, nøttene, saltstengene og nesten all sjokoladen. «Hvem vil ha den siste ruten?» spurte Bea. Miranda nølte og var glad da Courtney takket ja. Da hun og Bea reiste seg for å gå, ga Miranda dem en klem hver. Hun hadde til og med tilgitt Courtney – nesten. «Takk for at dere kom,» sa hun. «Jeg er så glad dere var her.»

«Klart vi var det,» sa Bea. «Hvor ellers skulle vi vært?»

I dagene som fulgte tenkte Miranda stadig på babyen. Hun tenkte på henne mens hun bakte de tre kakene, og mens hun redigerte de to forsinkede artiklene som endelig dukket opp, flere dager over sine respektive tidsfrister. Hun tenkte på babyen i dusjen, mens hun løp seg en tur i Prospect Park, og mens hun hadde vakt på matkooperativet i Union Street.

Hun tenkte også på babyens mor. Hun så henne først for seg som tenåring, livredd for å fortelle foreldrene at hun var gravid. Eller kanskje hun var narkoman eller alkoholiker. Miranda husket teppet, håndkleet. Uansett hvem hun var, hadde moren prøvd, på et vis. Men hvorfor undergrunnsstasjonen og ikke et sykehus eller en politistasjon?

Det fantes ingen svar på disse spørsmålene. Men kanskje hun kunne finne ut mer om babyen? Hun gikk tilbake til politistasjonen som hun hadde tatt henne med til. Betjenten som hadde kjedet seg så veldig, hilste henne nå som et søskenbarn han ikke hadde sett på lenge. «Du!» sa han og smilte bredt og hjertelig. «Det var du som fant babyen!»

Hun nikket, merkelig fornøyd. «Det var det. Og jeg lurte på hva som har skjedd med henne etterpå?»

Betjenten var mer enn villig til å informere henne. Hun fikk adressen til familieretten og navnet på dommeren som var blitt utnevnt til saken. Bygningen, i 330 Jay Street, var ikke så langt fra kontoret hennes i Manhattan sentrum. Dagen etter tok hun turen dit, og etter å ha forhørt seg litt, fant hun rettssalen hun var ute etter. Metallbenkene rett utenfor var fullpakket, med et ventende hav av ansikter som så triste, sinte, forbitret ut, eller en herjet kombinasjon av alle tre. Miranda gikk inn i rettssalen og satte seg på en stol bakerst. Lengst foran satt dommer Deborah Waxman. Hun så ut til å være i sekstiårene, med skimrende hvitt hår, skimrende rosa lipgloss og skimrende hvite negler. Det var som om hun var sukkerglasert. Men måten hun snakket og førte seg på, var ikke antydning til søt. Hun skar gjennom de sutrende unnskyldningene, de kronglete forklaringene, protestene og bortforklaringene til håpløse fedre og lite omsorgsfulle mødre med en brysk og nøktern effektivitet som Miranda både fryktet og beundret. Da hun ga beskjed om at det ville bli ti minutters pause, spurte Miranda en rettsbetjent om hun kunne få snakke med dommeren. Rettsbetjenten så på dommeren, som så på Miranda. Hun følte at hun ble nøye gransket, og ble lettet da dommeren nikket kort. Hun hadde bestått.

«Hva kan jeg hjelpe deg med?» spurte dommeren.

Miranda visste at hun ikke hadde mye tid. «Jeg har kommet på grunn av babyen,» sa hun. «Den som ble funnet på T-banestasjonen ved Stillwell Avenue.»

«Stabil tilstand på sykehuset,» sa dommeren. «Etter at hun har blitt grundig undersøkt, kommer hun til å bli utskrevet.»

«Hvor til?»

«Barnevernet finner et fosterhjem. Ingen har gjort krav på henne, så hun kommer til å bli adoptert bort.» Dommer Waxman så ned som om hun skulle sjekke den skimrende neglelakken. «Hvorfor spør du?»

«Det var jeg som fant henne den kvelden.» sa Miranda. «Jeg tok henne til politistasjonen.»

«Du gjorde det.» Det var en erklæring, ikke et spørsmål.

«Ja, ærede dommer.»

«Det var snilt av deg.» Dommeren så opp fra neglene sine. De små, men lysende blå øynene så ut til å ta mål av Miranda.

«Nei, det var det ikke,» sa Miranda og så rett på det blikket.

«Mener du det ikke var snilt?» Dommer Waxman hørtes overrasket ut.

«Det var bare anstendig,» sa Miranda. «Og anstendig er ikke det samme som snilt. Anstendig er det enhver ville ha gjort.»

«Ikke moren hennes,» sa dommeren.

«Nei, men det er sikkert en grunn til det …»

«Ja, er det ikke alltid det?» Dommeren så på klokken. «Pausen er over,» sa hun. «Takk for at du kom, ms. …»

«Berenzweig.

«Ms. Berenzweig, jeg skal sørge for at kommunen sender deg et diplom eller noe sånt.»

«Jeg vil ikke ha diplom,» sa Miranda.

«Nei? Så hva vil du da?» Det var en utfordring.

Miranda ble nervøs. Visste hun det engang? «Bare vite at hun har det bra,» sa hun.

Det viste seg at det ikke var nok. Nå som hun visste at babyen ble tatt hånd om, lengtet Miranda etter mer informasjon. Hun var en tørst baby. Passet noen på at hun drakk nok? Hva med navn? Navn var så viktig. Miranda håpet at hun ikke ble gitt et som var fjollete eller nedverdigende.

I løpet av den neste uken gikk Miranda tilbake til dommer Waxmans rettssal tre ganger til. Hver gang ventet hun tålmodig på en pause eller et avbrudd, for så å høre på oppdateringen som dommer Waxman ga med den samme bryske stemmen. Babyen drakk morsmelkerstatning. Babyen hadde lagt på seg 30 gram. Det var noen spor etter rusmidler i systemet hennes, hun ville ikke spesifisere hva slags, men det var minimalt. Det virket ikke som om moren hadde vært avhengig. Miranda begynte å få sansen for kvinnen, med skimmer og alt. Hvordan kunne dommeren ha kjent til disse detaljene, med mindre hun også var spesielt interessert i babyen?

Så fortalte dommer Waxman henne at man hadde funnet et fosterhjem til babyen. Hun skulle snart forlate sykehuset.

«Kunne jeg få se henne før de gir henne fra seg?» spurte Miranda.

«Hvorfor i alle dager skulle du det?» Dommer Waxmans bryn, to tynne blyantbuer, ble hevet høyt opp i pannen.

«Bare fordi. Kanskje jeg kunne holde henne. Sykepleierne har sikkert så mye å gjøre. Kanskje de ikke har tid.»

«Jeg har aldri fått en slik forespørsel før,» sa dommeren. Miranda sa ingenting. Hun bare ventet mens det skarpe blikket hvilte på henne. «Men jeg ser ingen grunn til at du ikke kan gjøre det. Kom tilbake i morgen. Jeg skal gi deg navnet på sykehuset og et brev som gir deg tillatelse til å besøke henne når sykepleierne sier at det passer.»

«Å, takk!» sa Miranda. «Tusen takk!»

Hun gikk ut av rettsbygningen boblende av forventning, og etter jobben tilbrakte hun en time på Lolli’s i Seventh Avenue, hvor hun vurderte de relative fordelene til bitte små gensere, caps, kjoler og tights. Hun brukte altfor mye penger, men forsvarte innkjøpene med at det var til et veldedig formål.

Babyen ble holdt ved Kings County Hospital i Clarkson Avenue. Miranda tok banen til sykehuset med 627 sengeplasser (hun hadde sjekket på nettet) etter jobben neste dag. De to sykepleierne på nyfødtavdelingen var bare glade for å kunne innvilge ønsket hennes. «Du kan gjerne holde henne hele natten, hvis du vil,» sa den ene med en syngende karibisk aksent.

«Visste du at noen fant henne på T-banen?» sa den andre.

«Jeg vet det,» sa Miranda. «Det var jeg.»

«Nei, du sier ikke det!» sa sykepleieren.

Miranda nikket og så ned på babyen. Hun var helt klart tyngre. Miranda følte at hun hadde vekten hennes stemplet et sted i sanseminnet, og hun merket forskjellen. Hudfargen var blitt jevnere, og de mørke øynene var åpne og festet på Mirandas ansikt. Husket hun tiden de hadde tilbrakt sammen? Kjente hun henne igjen på et eller annet rudimentært vis?

Miranda brukte de neste to timene på å gå, bysse og snakke med babyen. Hun tok massevis av bilder som hun senere skulle legge ut på Facebook. Babyen gulpet i seg flasken med morsmelkerstatning som sykepleierne gjorde i stand, og hun døste fredfullt mens Miranda bar henne opp og ned sykehuskorridoren. Under et bleieskift, som sykepleieren viste Miranda hvordan hun skulle utføre, blunket hun flere ganger og sparket med de bitte små beina. Da hun grep rundt Mirandas finger med hånden, kjentes hun overraskende ster ut.

Da besøkstiden var over, måtte Miranda rive seg løs med stor uvilje. Hun kom tilbake dagen etter, denne gangen med blondies som hun hadde laget etter en oppskrift fra jobben. Sykepleierne forsynte seg ivrig. «Til å ha fått en sånn start på livet, klarer hun seg fint,» sa hun som hadde karibisk aksent. Hun tok en bit av blondien med åpenbar nytelse.

«Det var heldig for henne at det var du som fant henne,» sa den andre.

«Kanskje det var jeg som var heldig,» sa Miranda og så ned på babyen som nå hadde på seg en bomullskjole pyntet med rosenknopper. Miranda hadde lagt stoffet mot kinnet for å sjekke hvor mykt det var før hun valgte den.

Dagen etter var Miranda tilbake i rettssalen til dommer Waxman. «Familien som skal adoptere henne må gjennomgå grundige kontroller, ikke sant?» spurte hun.

«Selvfølgelig,» sa dommer Waxman. «Vi har vårt regelverk, og det er vi nøye med å holde oss til.»

«Men kommer de til å elske henne? Hvordan kan regelverket garantere det?

Dommer Waxman snurpet munnen i noe som lignet irritasjon. Men da hun snakket, var hun mildere enn før. «Hva med deg, ms. Berenzweig?» spurte hun.

«Unnskyld?»

«Hva med deg som mulig fosterhjem? Med adopsjon som mål?»

«Meg?» Mirandas håp lettet et kort øyeblikk av tanken, men stupte snart ned igjen. Hvordan kunne hun så mye som vurdere å adoptere en baby? Hun hadde ikke noen mann, ikke en kjæreste engang, og en allerede krevende jobb som snart skulle bli enda mer krevende.

«Ja, du,» sa dommer Waxman. «Du har allerede vist en enestående hengivenhet for dette barnet. Hvor mange ganger har du kommet til meg om henne? Og hvor mange ganger har du besøkt henne?»

«Men hun er så nydelig, og det er klart jeg bryr meg om henne, siden det var jeg som fant henne og greier …» Hun bablet usammenhengende, som et fjols. Hun trakk pusten, gjenvant likevekten og begynte på nytt: «Tar det ikke tid?» sa hun. «Finnes det ikke et regelverk?»

Igjen det skarpe, granskende blikket fra dommeren. «Selvfølgelig gjør det det. Men i hastesaker, og denne saken kan trygt kalles det, har jeg måter å … fremskynde ting når jeg trenger. Vi kunne utføre et hjemmebesøk, og hvis alt er i orden, kunne vi plassere henne hos deg og begynne adopsjonsprosessen. Det vil ta noen måneder, men i mellomtiden har du henne hos deg og blir bedre kjent med henne.

Jeg kjenner henne allerede, ville Miranda si. Men det virket, ja, sprøtt. Så hun tidde stille.

«Kan du ikke sove på det?» spurte dommer Waxman. «Tenk på det. Snakk med familien din. Vennene dine. Og gi meg et svar i løpet av de neste dagene.»

Miranda nikket og gikk. Var det ikke dette hun hadde håpet på, ønsket, på et vis pønsket på siden den første gangen hun hadde snakket med dommer Waxman? Men nå som tilbudet lå på bordet, var hun livredd, og hun gikk ut av bygningen badet i en ren, isnende panikk. Istedenfor å ta banen, bestemte hun seg for å gå litt; hun trengte å klarne hodet.

Dagen var solfylt og ikke for kald. Det var fullt av folk på gangveien på Brooklyn Bridge. Miranda måtte manøvrere seg mellom kappgjengere, joggere, kvinner med barnevogner, gamle par med tykksålede sko og fleecejakker, og opprømte, støyende skolebarn, alle i identiske neonoransje vester. Nedenfor glitret det i det drivende vannet. En flokk fugler – hun ikke ante hva slags – skar gjennom himmelen over henne.

Det nye nettstedet som skulle lanseres i Domestic Goddess betydde at Miranda i tillegg til den nåværende arbeidsmengden, også skulle ha oppsyn med alt matstoffet på nett. Det betydde flere oppskrifter som måtte prøves ut, flere artikler som måtte skrives, flere skribenter med aversjon mot tidsfrister. Det ble mer ansvar, prestisje og et større omfang. Det betydde også mer arbeid, særlig i begynnelsen. Hvordan skulle hun klare alt det med en helt ny baby? Og det så ut som om babyen var svart. Kanskje hun ville få det bedre hos en annen slags familie, en familie med to foreldre, eller en familie hvor minst én av dem hadde hennes hudfarge?

Da Miranda kom over broen, gikk hun vestover til hun kom til Greenwich Street, og deretter i retning Uptown. Hvis hun gikk ut fra at forskjellen i hudfarge ikke var noe problem, og dommer Waxman hadde tross alt ikke nevnt det engang, og hadde hun råd til å betale for dagmamma? Eller måtte hun bruke barnehage? Hva kom faren hennes til å si? Husvertinnen og kollegene? Vennene? Hun hadde på følelsen at Courtney kom til å kritisere henne. Hva var det med henne i det siste, for øvrig? Var det bare forlovelsen, eller var det noe dypere, mer altomfattende?

Faren hennes. Det gikk opp for henne at hun ikke hadde snakket med ham på over en uke. Men på grunn av demenståken som omhyllet ham, virket det ikke som om det spilte noen rolle hvor ofte de snakket sammen, for han var ikke til stede når de gjorde det. Allikevel, hun måtte prøve, og hun tok telefonen opp av vesken. Pleieren hans, Eunice, svarte, og etter å ha gitt Miranda en kort oppdatering, ga hun telefonen til ham. «Nate, det er datteren din,» sa Eunice i bakgrunnen. «Datteren din, Miranda, husker du?»

«Miranda?» sa faren usikkert. «Kjenner jeg deg?»

«Klart du kjenner meg, pappa.» Hun lukket øynene, bare i et sekund, som om sorgen var noe synlig som hun kunne velge ikke å se. «Jeg er datteren din. Jenta di.»

«Det er ingen jenter her. Ingen jenter.» Stemmen hans skalv. «Jeg liker jenter. Små jenter, store jenter. Jenter er veldig, veldig fine. Jeg tror jeg hadde en jente en gang. Hva skjedde med henne?» Nå hørtes det ut som om han var på gråten.

«Pappa! Du har fortsatt det! Jeg er den jenta. Det er meg, Miranda.»

«Du er ikke noen jente,» skjente han. «Nei, nei, nei. Og Miranda er ikke noe jentenavn. Jeg ville kalt en jente Rosie eller Posy. Kanskje Polly. Men aldri Miranda.»

Det ble stille en stund mens Miranda tørket tårene fra øynene. Hun hadde kommet til den trafikkerte Canal Street og svarte ikke før hun hadde kommet seg trygt over på den andre siden. Men da hun prøve å ruske opp i farens ødelagte hukommelse igjen, var det Eunice som svarte. «Han har en dårlig dag.»

«Det merker jeg.»

«Enkelte dager husker han navnet ditt og alt. Han husker hvor du bor, og når du skal komme på besøk.»

«Men ikke i dag.»

«Ikke i dag,» sa Eunice. «Hva om du prøver igjen i morgen?»

«Det skal jeg.» Hun la telefonen i vesken igjen og gikk ned trappen til T-banestasjonen. Mens hun satt på banen, gjorde Miranda usentimentalt opp status over livet sitt: åtte år i en god jobb og nylig forfremmet, fin leilighet, penger både fra lønnen og en liten arv fra bestemoren, en far som stadig sank stadig dypere ned i sykdommens glemsel. Gode venner, ingen kjæreste, og bortsett fra en date med en mann hun aldri hadde truffet, ingen i kikkerten heller.

Hun hadde ikke tenkt på å skaffe seg barn da hun først fant den etterlatte babyen på perrongen. Men da hun så henne, forandret alt seg. Det at hun hadde funnet henne, virket betydningsfullt i seg selv, og dermed virket også alt som ledet opp til det – at hun sovnet og gikk glipp av stasjonen sin, at hun våknet akkurat der – betydningsfullt. Hun hadde funnet en baby. Hvordan kunne hun la være å tro at den babyen på et eller annet vis var ment, kanskje til og med forutbestemt, for henne?

Men evnet hun å gjøre jobben? Under oppveksten hadde ikke Miranda hatt noe spesielt nært forhold til moren. Det sterkeste båndet hadde hun til faren. Så hadde hun gått gjennom det typiske tenåringsopprøret, og før hun hadde rukket å fullføre sirkelen; kommet tilbake og blitt kjent med moren, forstått henne som en voksen, ble moren syk, og døde. De siste ukene hadde imidlertid åpnet opp nye muligheter, nye utsikter. Kanskje hun virkelig hadde evnen til å gjøre alt annerledes, til å knytte bånd av det slaget hun hadde lengtet etter da hun selv var barn. Hun hadde i det minste lyst til å prøve.

Med ett følte hun seg oppkvikket, og da hun kom til lokalene til Domestic Goddess i West Fourteenth Street, lot Miranda heisen stå og tok trappen opp til femte etasje. Hun var ikke engang andpusten da hun kom opp. Nei, hun var styrket og stålsatt, klar for den største utfordringen hun hadde stått overfor i sitt liv. Hun skulle sove på det, selvfølgelig. Og hvis hun følte seg på samme måte i morgen – så sikker, så motivert, så opprømt – skulle hun kontakte dommer Waxman og si at svaret var ja.