Elisabeth Hammer

14

Misteltein

Anna

Elisabeth Hammer

14

Misteltein

Anna

PERSONER:

Selma Olsen – seriens hovedperson

Johan Olsen – Selmas far

Ruth Anna Olsen – Selmas lillesøster

Ole Johan Olsen – Selmas lillebror

Ingeborg Olsen – Selmas lillesøster

Ranveig Hjertnes – nabo og bestevenninne

Sverre Hannestad – barndomsvenn, Selmas tidligere forlovede

Bertha Stenersen – tidligere eier av kolonialen

Joakim Severin Tønnessen – legestudent fra overklassen, Selmas tidligere forlovede

Kaptein Tønnessen – Joakims farfar, offiser i marinen

Einar Tønnessen – Joakims bror

Liv Eriksen – syerske, Joakims mor

Henny Vidtun – pike fra overklassen

Victoria Poulsen – pike fra overklassen, gift med Joakim

Herr Tjønn – Ole Johans lærer

Olga Meyer – nabo

Fru Kannestad – sladrekone

Fru Enoksen – fra Vergerådet

Herr Evensen – politibetjent

Herr Kvisle – kriminaletterforsker

Herr Semb – ny eier av kolonialen

Herr Edelmann Strøm – ny daglig leder i kolonialen

Overlege Wold – overlege på hospitalet

Slik sluttet forrige bok:

Frykten holdt henne på bena, og hun vaklet noen skritt fremover. Luft strømmet inn i munnen og fant veien ned gjennom pusterøret. Det føltes som om hun drakk flammer, men det gjorde godt, og snart greide hun å tenke klart igjen. Hun måtte bort fra ham! Uten å tenke bykset hun ut av veien og inn i buskaset ved gjerdet. Underlaget hadde blitt glatt av alt regnet, og hun falt og skled ned den lille skråningen til hun smalt inn i gjerdet mot kujordet. Skulderen traff gjerdestolpen først, og det gikk en iling av smerte gjennom kroppen. Hun bet tennene sammen, måtte ikke lage lyd! Men da det samtidig strammet hardt til over magen, greide hun ikke å holde tilbake et lite klynk. En bølgende smerte bredte seg fra korsryggen og holdt henne i spenn i noen sekunder før den trakk seg tilbake. Hun slapp fra seg et fortvilet stønn. Kom barnet nå? Redselen fikk henne til å hikste etter luft. Det var altfor tidlig! Tårene stod i øynene. Hun kunne ikke miste barnet! Et tordenskrall ramlet over himmelen, og hun for sammen. Hvor var herr Edelmann Strøm? Snek han seg lydløst nærmere gjennom skogen akkurat nå og ventet på rett øyeblikk? Om hun reiste seg opp, ville han se henne. Men hun kunne ikke bli! Regnet hadde trengt gjennom klærne, hun var iskald. Stille trakk hun seg opp etter gjerdet, men idet hun stod oppreist, skjedde det igjen. En skarp smerte gjennomboret kroppen, svetteperler brøt frem i hårfestet, og hun pustet mellom sammenbitte tenner i et fortvilet forsøk på å utholde det i stillhet. Hun måtte videre, men alle forsøk på å tvinge smerten unna og presse seg fremover strandet. Det var som om kroppen ikke lystret, alt hun kunne gjøre var å holde seg fast i gjerdet og vente til det ga seg. Men da smerten omsider slapp taket, rakk hun ikke mer enn å ta et par skritt før den igjen hogg til, enda sterkere. Denne gangen presset et lavt skrik seg frem, og det var alt som skulle til. Han hadde hørt henne, kvister knakk da han kom løpende gjennom skogen, og hun kunne ikke gjøre noe for å flykte unna. Herr Edelmann Strøm hadde funnet henne.

Kapittel 1

Horten, midten av april 1922

Regnet silte ned, fortsatt rumlet det truende fra de sorte skyene over Selmas hode, likevel hørte hun det tydelig. Edelmann Strøm kom nærmere.

Kvister knakk bak ryggen hennes, men hun maktet ikke å gjøre noe for å komme seg unna. Sammentrekningen i magen holdt henne fanget, og da den brått slapp taket, var det for sent. Hun rakk bare å snu seg rundt for å se angriperen.

– Frøken Olsen. De er i live! Det var en stor lettelse i stemmen hun hørte, og hun tørket vannet ut av øynene for å se klart. Det var ikke Edelmann Strøm, det var Hugo Vidtun. Han dro av seg frakken og la den om skuldrene hennes. – Jeg så at De falt ned skråningen, men da jeg verken så eller hørte Dem, trodde jeg at det verste hadde skjedd. Tordenværet slukte ropene mine da jeg forsøkte å få kontakt med Dem, fortsatte han. – Jeg er så glad for å se at De er i god behold!

Hun stirret fortsatt på ham, forbløffet over å finne ham her. Så husket hun Edelmann Strøm. Redselen hogg til i brystet, og hun så seg forskrekket rundt.

– Hvor er han? Hun så på Hugo Vidtun med store øyne. – Hvor er Edelmann Strøm?

– Jeg er redd for at … Vidtuns blikk søkte opp mot veien. – Han er … uskadeliggjort, svarte han.

– Uskadeliggjort?

– Ja, De behøver ikke å frykte ham mer. Men kom nå, vi må få Dem vekk herfra, De kan bli syk om ikke De får varmen i Dem. Han la armen om ryggen hennes og førte henne med seg. Hun lot det skje, hadde ikke krefter til annet, men da hun skulle til å sette føttene på veien igjen, rislet frykten gjennom kroppen. Hva hadde han ment med at Edelmann Strøm var uskadeliggjort?

– Bare ett skritt til, frøken Olsen, så er De oppe av grøften. Hugo Vidtuns stemme var nesten munter, og hun gjorde som han ba henne om mens blikket sveipte over veien, på jakt etter Edelmann Strøm. Da hun oppdaget ham, rykket hun til. Men det var ikke som hun hadde fryktet, ikke i det hele tatt.

– Men han … Hun snudde på hodet og så forskrekket på Hugo Vidtun.

– Ja, dessverre, bekreftet han.

Hun vendte blikket tilbake mot veien. Edelmann Strøm lå på magen, livløs, og med ansiktet ned mot bakken. Midt på ryggen stakk noe opp, og da hun forstod hva hun så på, snappet hun etter luft. Det var skaftet på fiskekniven hun hadde mistet da han angrep henne.

– Har jeg … Drepte jeg han? Hun hvisket matt, det hadde skjedd så mye at hukommelsen var skjør. Men i det samme hun sa det høyt, forstod hun at det ikke kunne være slik. Edelmann Strøm hadde tatt kvelertak på henne, og hun hadde vært nær ved å besvime da han helt uventet hadde sluppet henne. Hun husket det nå, hvordan hun hadde tumlet løs fra grepet hans. Albuen hun hadde gitt ham i magen var ikke kraftig nok til å sette ham ut av spill. Men en kniv i ryggen kunne gjøre det. En kniv hun umulig kunne ha plantet der.

– Nei, frøken Olsen, jeg gjorde det, kom det fra Hugo Vidtun med skjelvende røst.

– Drepte De herr Edelmann Strøm? Anstrengelsen ved å snakke fikk halsen til å stramme ømt, og hun løftet den ene hånden og strøk seg over huden.

– Ja. Jeg så hva han forsøkte å gjøre, og grep kniven. Han trakk pusten dypt inn, nølte litt, før han fortsatte: – Han … han ville ikke slippe Dem, så jeg måtte … Jeg hadde ikke noe valg, fortsatte han med lav stemme. – Jeg måtte stanse ham.

Vissheten sank inn i henne. Hugo Vidtun hadde drept herr Edelmann Strøm, for å redde hennes liv. Det var derfor herr Edelmann Strøm hadde sluppet henne så brått, fordi han fikk en kniv i ryggen. Hun slo armene om seg, skaket av ubehag og det kalde regnet.

– Frøken Olsen? Hugo Vidtun lød engstelig. – Er alt vel med Dem?

– Ja, jeg … er bare overveldet. Jeg var så redd for ham, og … og nå er han død. Hun slapp pusten tungt ut. – Takk, herr Vidtun, jeg … om ikke det var for Dem, så … Hun ristet på hodet. – Jeg kan knapt forstå at han er død, sa hun stille.

– Han var en usling som gikk løs på en forsvarsløs kvinne, fortsatte Hugo Vidtun. – Han fikk som han fortjente. Stemmen var full av forakt, og Selma kikket opp på ham. Nervøsiteten hun akkurat hadde sett hos ham, var som blåst bort. Nå lød han kald og beregnende.

– Nå må vi få Dem i hus, De er gjennomvåt og sikkert utmattet. Vidtun la armen bak ryggen hennes på nytt, og hun så et lite smil i ansiktet hans. Nøt han å være en slags reddende engel? Hun forstod det ikke. Han hadde akkurat drept et annet menneske, burde han ikke heller være rystet?

– Sa De at han het herr Edelmann Strøm? Hugo Vidtun kikket bort på den døde da de passerte, og Selma skuttet seg og så en annen vei. Uansett om herr Edelmann Strøm hadde akkurat forsøkt å drepe henne, var det ubehagelig å se ham ligge der livløs.

– Ja, han arbeidet i kolonialen her på Apenes inntil nylig, forklarte hun. – Han var ansatt av herr Semb. Han … Hun kom ikke lenger, for nå kom en ny ri og jaget smerten gjennom kroppen. Et klynk unnslapp henne, og hun slo armene beskyttende over den store magen. Nei, ikke nå igjen! Det måtte ikke skje, det var altfor tidlig!

– Frøken Olsen? Hugo Vidtun lød forundret.

– Barnet, stønnet hun og så fortvilet på ham mens frykten rislet nedover ryggraden. – Det … jeg tror det kommer!

Et øyeblikk skled et uttrykk som av ubehag over ansiktet hans, før han samlet seg.

– Jeg skal kalle på vår huslege. Ikke vær redd, alt kommer til å gå bra. Han tok et godt grep om livet hennes og begynte å gå mot Nedre Keisemark.

– Nei, protesterte hun. – Jeg bor rett her borte, det …

– Jeg må telefonere legen og politiet med en gang, avbrøt han. – Og jeg tror ikke at De har telefon i huset Deres? Han fortsatte uten pause: – Jeg kan ikke overlate Dem til Dem selv, og det er kortere hjem til min villa.

Igjen hogg det til i underlivet. Hun ble stående krokbøyd, pusten gikk raskt, og hun stønnet av de veldige smertene. Skulle hun miste Joakims barn? Nei, det måtte ikke skje. En lav jamring slapp ut da hun bet tennene sammen og lot Hugo Vidtun støtte seg tilbake mot villaene i Nedre Keisemark. Hun trengte legehjelp for å beholde barnet, det var alt som betød noe.

En stund senere lå hun i en seng i familien Vidtuns villa. Hugo Vidtun hadde gått for å telefonere politiet, og han hadde også lovet å sende melding til Liv om at hun var i god behold. Doktoren kom snart, og han var grundig og undersøkte også halsen hennes. Han var en eldre kar, i god stand og med sølvhvitt hår ved tinningene. På toppen var han helt bar. På nesen satt et par runde briller, og bak dem så medfølende lyseblå øyne på henne.

– Trenger jeg en jordmor? Hun så engstelig på ham. Han kjente på magen hennes, hadde holdt hendene der gjennom den siste rien, og nå ristet han beroligende på hodet.

– Jeg tror at riene vil stanse. De to siste har ikke vært så kraftige, stemmer ikke det?

– Jo, bekreftet hun. – De var en god del mildere enn de jeg hadde i skogen.

– Nettopp. Han var betenkt, kjente litt til, før han rettet seg opp og trakk underkjolen hennes på plass. – Jeg tviler på at fødselen er nært forestående, frøken Olsen. Falske rier er ikke uvanlige mot slutten av et svangerskap.

– Jeg har hatt lignende før, innvendte hun. – Dette var noe annet, kraftigere.

– Det tviler jeg ikke på, men så lenge det gir seg av seg selv, er det ingen fare på ferde. Han reiste seg og la instrumentene tilbake i doktorvesken.

– Så da kommer ikke barnet likevel?

– Ikke akkurat nå, i hvert fall, svarte han med et lite smil. – Det er ikke uvanlig at slikt skjer, og særlig ikke når De har vært utsatt for en slik fryktelig opplevelse. Men De må ta det helt med ro i noen dager fremover. Både av hensyn til barnet og fordi De ikke bør anstrenge nakken for mye etter belastningen De akkurat ble påført. Det ser ikke ut til at De har fått skader, men De vil nok være sår og øm. Jeg skal gi beskjed til herr Hugo Vidtun om at De må holde sengen, og at han sørger for at De får best tenkelig pleie.

Hun nikket lydig, men hadde ingen planer om å gjøre som han sa. Hun skulle ikke bli værende i familien Vidtuns villa et sekund lenger enn hun måtte. Én ting var å være så nær Hugo Vidtun, akkurat nå visste hun ikke om han var til å stole på eller ikke, men han var ikke den hun først og fremst var urolig for å møte denne natten. Det var en annen hun fryktet mer i dette huset, nemlig kusinen hans.

Da doktoren gikk, sank øyelokkene igjen. Hun var utmattet og sliten. Men så snart hun slappet av, kom alt tilbake til henne. Den vonde beskjeden om at faren ville bli tiltalt for drap hadde gjort at hun hadde gått ut alene i mørket. I Nedre Keisemark hadde hun fått en fryktelig følelse av å bli forfulgt, og så hadde herr Edelmann Strøm trådt ut på veien og kastet seg over henne. Igjen ble det vanskelig å puste, hun kunne kjenne armen hans om halsen, og slo forskrekket øynene opp mens hun gispet etter luft. Han var død, minnet hun seg selv på. Hugo Vidtun drepte ham for å redde henne.

En stund ble hun liggende og stirre ut i værelset. Det var en lettelse at herr Edelmann Strøm var død, hun måtte innrømme det. Nå slapp hun å frykte at han skulle dukke opp igjen, og det ble ingen ubehagelig rettssak. Men igjen kom usikkerheten knyttet til Hugo Vidtun tilbake. Han hadde drept en mann, reddet livet hennes, og tatt henne med hjem til sin familie. Hvorfor? Sist de hadde møtt hverandre, hadde hun sparket ham så hardt i underlivet at han hadde rømt fra henne. Da hadde han lovet å hevne seg, så hvorfor hadde han nå anstrengt seg slik for hennes skyld? Etter at Ruth fortalte henne at han hadde vært en av kundene da hun var innestengt i bygården, og hun hadde fått vite at det var han som hadde fortalt styret i Badehuset om Ruths ekstra inntekter der, hadde hun utelukkende tenkt på ham som ondskapsfull og et dårlig menneske. Hadde hun tatt feil av ham? Det kunne være så enkelt som at han ville hjelpe et annet menneske i nød, og at han ikke var klar over at det var henne før etterpå. Eller kanskje han angret at han hadde overfalt henne i forretningen da han ble edru? Blomstene hun hadde fått, hvor det ble bedt om tilgivelse, de kunne være fra ham, antok hun. Og kanskje også brevet. Hårene reiste seg på armene. Var Hugo Vidtun den hemmelige beundreren? I så fall burde hun komme seg ut derfra snarest mulig, for ordlyden i det siste brevet hadde gjort henne redd. Hun ville reise seg, komme seg vekk, men en svak murring i korsryggen fikk henne til å legge seg ned igjen.

For å slippe å tenke på Hugo Vidtun så hun seg om. Alt i rommet var overdådig, bortsett fra hennes egne klær som hang over en stol foran peisen til tørk. Rommet var like stort som stuen deres hjemme, og det var første gang hun lå i en himmelseng. Hvite, florlette gardiner hang foran de høye vinduene, og veggene var dekket av et elegant tapet med mønster av store blomster i duse farger. På veggen over sengen hang et maleri av en lykkelig familie som holdt festlig kalas i en sommerpyntet hage. Ved siden av sengen stod et toalettbord, med et stort, forgylt speil. På bordet stod en parfymeflakong og flere porselensbeholdere som nok inneholdt kremer og håroljer. Det duftet svakt av lavendel, sikkert fra kommoden, gjettet hun. Der lå det nok sengetøy, eller kanskje duker. Puten var tykk, full av fjær, det samme med dynen. Hun strøk hånden over dynetrekket. Det var glatt, som om det var laget av silke, og øverst var det en heklet blondekant. Den lille ekstraputen hennes hadde et mønster av hardangersøm, påsydd familien Vidtuns monogram. Slikt var vanlig i villaene, hun husket det vagt fra de gangene hun hadde vært med moren da hun vasket. Hun hadde også sett det senere, i Joakims soveværelse i overlegeboligen. Joakim … Hun ble varm da hun tenkte på tiden hun hadde tilbrakt i sengen hans. Det var så uvirkelig at han var tilbake, etter alle disse månedene. Bodde han i overlegeboligen? Alene? Han bar fortsatt gifteringen, hun hadde sett den på hånden hans, så Victoria ville nok snart komme etter. Victoria, som var nær venninne med Henny Vidtun. Tenk om hun hadde visst hvem som lå i venninnens gjesteværelse akkurat nå. Det ville hun nok ikke likt. På nattbordet stod en liten klokke, den viste at det nærmet seg midnatt. Hun håpet bare at Henny sov og ikke fikk med seg at hun gjestet familiens villa.

Selma hadde døst av igjen da hun hørte stemmer i gangen utenfor soveværelset. Hun glippet med øynene. Det kom sollys inn av vinduene, det måtte være morgen.

– Hun sover nok fortsatt. Det lød som Hugo Vidtun. – Kanskje vi ikke bør forstyrre henne?

– Dette kan ikke vente, var svaret han fikk. En kjent stemme. Kriminaletterforsker Kvisle, husket Selma, og han lød olm. Brått demret det for henne. Hugo Vidtun hadde ønsket å hevne seg på henne, hun hadde ikke tatt feil av ham. Dum som hun var, hadde hun overlatt til ham å kontakte politiet og vise dem herr Edelmann Strøms lik. Hva om Hugo Vidtun fortalte politiet en helt annen historie enn den han hadde innrømmet overfor henne? Han kunne ha sagt til politiet at det var hun som holdt i kniven og kjørte den i ryggen på Edelmann Strøm. Han kunne ha funnet på hva som helst, at han hadde sett dem slåss og at han hadde vært øyenvitne til drapet, innså hun. Om Hugo Vidtun virkelig ønsket å hevne seg på henne, hadde hun akkurat gitt ham en glimrende mulighet. Det svimlet for henne, hun så ham for seg der han stod krokbøyd utenfor forretningen etter at hun hadde sparket ham for å slippe løs. Da hadde han sverget å hevne seg på henne. Nå hadde han fått muligheten. Hun grøsset. Det var årsaken til det lille smilet hun hadde sett i ansiktet hans tidligere, ikke glede over å kunne hjelpe henne slik hun hadde trodd. Det banket på døren, og den ble åpnet før hun rakk å be kriminaletterforsker Kvisle om å komme inn. Han hadde et sint uttrykk i ansiktet, og så på henne med samme uvilje og skepsis som han hadde gjort de første gangene de møttes. Det var ikke et godt tegn, ikke i det hele tatt. Hugo Vidtun hadde lurt henne.