Kristin Hannah

Nattergalen

Kristin Hannah

Nattergalen

Kapittel 1

9. april 1995
Oregon-kysten

Er det én ting jeg har lært i mitt lange liv, så er det dette: I kjærlighet finner vi ut hvem vi ønsker å være, i krig hvem vi er. Dagens unge mennesker vil vite alt om alle. De tror at problemer løses ved å snakke om dem. Jeg tilhører en litt mindre pratsom generasjon. Mennesker i min alder forstår verdien av å glemme, det forførende ved å finne opp ting på nytt.

Men den siste tiden har jeg grepet meg selv i å tenke stadig oftere på krigen og på fortiden min, på dem jeg har mistet.

Mistet.

Når jeg sier det slik, høres det som om jeg har rotet vekk mine kjære, kanskje etterlatt dem et sted der de ikke hører hjemme, og så gått min vei og ikke klart å finne veien tilbake til dem.

De er ikke mistet. Ikke befinner de seg på et bedre sted heller. De er borte. Og etter hvert som livet mitt nærmer seg slutten, forstår jeg bedre og bedre at sorgen over det setter seg i DNA-et vårt, sammen med lengselen og savnet, og blir en del av oss, for evig og alltid.

I månedene som har gått etter at mannen min døde og jeg selv fikk diagnosen min, er jeg blitt gammel. Huden min er blitt rynket som vokspapir som noen har prøvd å glatte ut og bruke på nytt. Synet svikter meg både titt og ofte – i mørket, når lysene fra en bil kommer imot, når det regner. Det er rett og slett ikke pålitelig lenger, og det føles foruroligende. Kanskje det er det som har fått meg til å begynne å se meg tilbake. Fortiden har en klarhet som nåtiden ikke har.

Jeg har lyst til å tro at jeg vil finne fred når jeg forlater dette livet, at jeg vil få se igjen alle jeg har elsket og mistet. Eller i det minste at jeg vil bli tilgitt.

Men jeg vet selvfølgelig noe annet.

Huset mitt, som går under navnet The Peaks, etter tømmerbaronen som fikk det bygget for over hundre år siden, er til salgs, og jeg forbereder meg på å flytte, fordi sønnen min mener at jeg bør gjøre det.

Han prøver å ta vare på meg og vise meg hvor høyt han elsker meg, nå i denne vanskelige tiden, så jeg finner meg i hersingen hans og alle hans forsøk på å kontrollere meg. Men hvilken betydning har det egentlig for meg hvor jeg dør? Det betyr ingenting. Ikke betyr det noe lenger hvor jeg bor heller. Jeg holder på å pakke ned hele livet mitt, her ved kysten i Oregon, livet jeg startet her for nesten femti år siden. Det er ikke så mye jeg har lyst til å ta med meg. Men det er én ting.

Jeg strekker meg opp og griper fatt i håndtaket som åpner trappen opp til loftet. Trappen glir ned fra taket, omtrent som en galant herre som strekker ned hånden sin.

Den spinkle trappen skjelver og dirrer under føttene mine mens jeg klatrer opp på loftet, som lukter mugg og meldugg. En enslig, naken pære dingler under taket over meg. Jeg trekker i ledningen.

Det kjennes som om jeg befinner meg nede i lasterommet på et gammelt dampskip. Veggene er kledd med store, brede planker, gammelt spindelvev får det til å glitre som av sølv i sprekkene og henger som fine slør over ujevnhetene i plankene. Taket er så spisst og bratt at jeg kan stå helt oppreist midt i rommet.

Jeg ser gyngestolen jeg pleide å sitte i da barnebarna mine var små, og jeg ser en gammel vugge og en velbrukt gyngehest på rustne fjærer, og stolen som datteren min holdt på å pusse opp da hun ble syk. Langs den ene veggen står det stablet en masse kartonger, merket «Jul», «Thanksgiving», «Halloween», «Kopper og kar», «Sportsutstyr». I disse kartongene ligger alle tingene som jeg ikke bruker lenger, men som jeg ikke orker å kvitte meg med. Å innrømme at jeg ikke kommer til å pynte juletreet, er det samme som å gi opp, og jeg har aldri vært spesielt flink til det. Og helt inne i et hjørne ser jeg det jeg leter etter, en gammel reisekiste dekket av klistremerker fra reiser.

Jeg sleper den tunge kisten midt ut på gulvet, slik at den blir stående rett under lyspæren. Jeg legger meg på kne ved siden av den, men smertene i knærne tvinger meg til å sette meg ned på gulvet i stedet.

For første gang på tretti år åpner jeg lokket på kisten. Den flate skuffen øverst er full av babyminner. Bitte små sko, babyhåndavtrykk i keramikk, fargestifttegninger av smilende soler og små fyrstikkfigurer som skal forestille mennesker, karakterbøker og fotografier tatt under danseforestillinger.

Jeg tar skuffen ut av kisten og setter den til side.

Minnene nede i selve kisten ligger plassert i en eneste stor, uryddig haug. Flere falmete, skinninnbundne dagbøker, en pakke med gamle postkort, et sett med tynne diktbøker av Julien Rossignol, og en skoeske fullstappet av flere hundre svart-hvite fotografier.

På toppen av disse ligger et gulnet, falmet papir.

Jeg tar det opp med skjelvende hender. Det er et carte d’identité, et identitetskort, fra krigen. Jeg ser på det lille bildet, i passfotoformat, av en ung kvinne. Juliette Gervaise.

«Mamma?»

Jeg hører plutselig at sønnen min er på vei opp trappen. Hjertet mitt hamrer i takt med skrittene hans. Har han ropt før også, uten at jeg har oppfattet det?

«Mamma? Du bør ikke gå opp hit. Trappen er ikke trygg.» Han kommer inn på loftet og bort til meg. «Du kan falle og …»

Jeg rører ved buksebenet hans og rister på hodet. Jeg kan ikke se opp. «Ikke,» er alt jeg får frem.

Han legger seg på kne, og så setter han seg ned. Jeg kjenner lukten av etterbarberingsvannet hans, noe vagt og litt krydderaktig, pluss en antydning til røyklukt. Han har sneket seg til å ta seg en sigarett utenfor huset, en vane han kvittet seg med for flere tiår siden, men tok opp igjen nylig, etter at jeg fikk diagnosen min. Det er ingen grunn for meg til å fortelle ham at han bør kutte ut sigarettene. Han er lege, så han vet det selv. Veldig godt.

Min første innskytelse er å slenge kortet opp i kisten igjen og smelle igjen lokket og gjemme det på nytt. Slik jeg har gjort hele livet.

Jeg holder på å dø nå. Ikke fort, kanskje, men ikke langsomt heller, og jeg føler et sterkt behov for å se tilbake på livet mitt.

«Mamma, du gråter.»

«Gjør jeg?»

Jeg har lyst til å fortelle ham sannheten, men klarer det ikke. Det gjør meg skamfull og flau, at jeg ikke klarer det. I min alder burde jeg ikke være redd for noe lenger – og i hvert fall ikke for min egen fortid.

Jeg sier bare: «Jeg vil ha denne kisten med meg.»

«Den er altfor tung,» sier han. «Ta ut tingene du vil ha med, og så pakker jeg dem i en mindre kartong for deg.»

Jeg smiler. Han prøver å kontrollere meg igjen. «Jeg elsker deg og jeg er syk igjen, og av de to grunnene lar jeg deg herse med meg, men jeg er ikke død ennå. Jeg vil ha kisten med meg.»

«Men det er da ingenting i den som du trenger, er det vel? Det er bare kunsten din og noe gammelt skrammel og skrot.»

Hvis jeg hadde fortalt ham sannheten for lenge siden, eller hvis jeg hadde danset og drukket og sunget litt mer, ville han kanskje sett meg i stedet for en pålitelig, ordinær mor. Han elsker en utgave av meg som ikke er komplett. Jeg har alltid trodd at det var det jeg ønsket, å bli elsket og beundret. Nå tror jeg kanskje at jeg heller ville ønsket å være kjent som den jeg virkelig er.

«Betrakt dette som mitt siste ønske.»

Jeg ser hva han har lyst til å si, at jeg ikke skal snakke slik, men han er redd for at stemmen hans skal svikte. Han rensker strupen. «Du har overvunnet den to ganger før. Du kommer til å overvinne den denne gangen også.»

Vi vet begge to at det ikke kommer til å skje. Jeg er ustø og svak. Jeg klarer verken å sove eller spise uten medisinsk hjelp. «Selvfølgelig gjør jeg det.»

«Jeg vil bare at du skal være trygg.»

Jeg smiler. Amerikanere kan være utrolig naive.

En gang delte jeg optimismen hans. Jeg trodde verden var et trygt sted. Men det er lenge siden.

«Hvem er Juliette Gervaise?» sier Julien, og jeg får et lite sjokk over å høre navnet komme fra hans munn.

Jeg lukker øynene, og i mørket som lukter mugg og meldugg og forgangne liv, glir jeg tilbake i tankene, over tid og kontinenter, og mot min vilje – eller kanskje i tandem med den, hvem vet lenger? – begynner minnene å strømme på.

Kapittel 2

Nå slukkes lysene over hele Europa.
Vi skal ikke se dem tent igjen i vår levetid.
– SIR EDWARD GREY, OM DEN FØRSTE VERDENSKRIG

August 1939
Frankrike

Vianne Mauriac gikk ut av det kjølige kjøkkenet i murhuset sitt og ut i hagen på forsiden av huset. Det var en vakker sommermorgen i Loire-dalen, og alt sto i full blomst. Hvite lakener blafret lett i brisen, og rosene dekket hele den lange, eldgamle steinmuren som skjermet eiendommen hennes mot innsyn fra veien utenfor. Et par geskjeftige bier summet mellom blomstene, og i det fjerne hørte hun tøffingen fra et tog og den søte lyden av en liten pikes latter.

Sophie.

Vianne smilte. Den åtte år gamle datteren hennes sprang antagelig gjennom huset og fikk faren til å oppvarte henne på hender og føtter mens de gjorde seg klar til familiens lørdagspiknik.

Antoine dukket opp i døren. «Datteren din er en tyrann,» sa han.

Han kom gående mot henne. Det pomadeglinsende håret skinte i solen, svart som kull. Han hadde arbeidet på møblene sine hele formiddagen – hadde skrubbet med sandpapir en stol som allerede var glatt som silke – og ansiktet og skuldrene var dekket av et fint støvlag. Han var en stor mann, høy og bredskuldret, med et litt røft ansikt og mørk skjeggvekst som det kostet ham både tid og anstrengelse å holde i sjakk.

Han la armen om henne og trakk henne inntil seg. «Jeg elsker deg, V.»

«Og jeg deg.»

Det var det sikreste og mest urokkelige i hennes verden. Hun elsket alt ved ham, smilet hans, måten han mumlet i søvne på, måten han lo etter et nys på, at han alltid sang opera i dusjen.

Hun hadde forelsket seg i ham femten år tidligere, i skolegården, før hun ante hva kjærlighet og forelskelse var. Han hadde vært den første for henne på alle måter – den første som hadde kysset henne, den første hun hadde forelsket seg i, den første elskeren hennes. Før ham hadde hun bare vært en tynn, klosset, usikker ung jente som hadde hatt en tendens til å stamme når hun ble nervøs, og det var ganske ofte.

En morløs pike.

Du må være den voksne nå, hadde faren sagt til Vianne den første gangen de gikk opp til dette huset sammen. Hun hadde vært fjorten år gammel. Øynene hennes hadde vært røde og hovne av gråt, og hun hadde vært knust av sorg. Huset hadde på et øyeblikk forvandlet seg fra familiens sommerhus til et slags fengsel. Det var ikke gått to uker engang siden mamma døde, og pappa hadde allerede gitt opp å være far. Da de kom hit, hadde han ikke holdt henne i hånden og ikke lagt hånden sin på skulderen hennes, han hadde ikke gitt henne et lommetørkle til å tørke tårene med engang.

M…men jeg er jo bare et barn, hadde hun sagt.

Ikke nå lenger.

Hun hadde sett ned på lillesøsteren, Isabelle, som var fire og sugde på tommelen fremdeles og ikke hadde anelse om hva som var skjedd. Isabelle hadde spurt, om og om igjen, om når mamma kom hjem.

Døren var blitt åpnet, og en høy, tynn kvinne hadde dukket opp. Hun hadde en nese som minnet om en tappekran og øyne små og mørke som rosiner.

Er dette jentene? hadde hun sagt.

Pappa hadde nikket.

De kommer ikke til å være til bry.

Alt hadde skjedd veldig fort, og Vianne hadde egentlig ikke forstått hva som foregikk. Pappa hadde levert døtrene sine fra seg som om de var en klesvask, og overlatt dem til et helt fremmed menneske. Det var så stor aldersforskjell på jentene at det var som om de kom fra to forskjellige familier. Vianne hadde ønsket at hun kunne trøste Isabelle – hun hadde tenkt å gjøre det også – men hun hadde vært så fortvilet og så ødelagt av sorg at hun ikke hadde klart å tenke på andre, og særlig ikke på et så viljesterkt, utålmodig og høyrøstet barn som Isabelle. Hun mintes fremdeles de første dagene her i huset: Isabelle hadde skreket uten stans, og Vianne hadde prøvd fortvilet å få henne til å stoppe. Mon Dieu, Isabelle, hadde hun sagt, om og om igjen, – slutt å skrike. Bare gjør som hun sier. Men Isabelle hadde allerede som fireåring vært uregjerlig.

Vianne hadde vært fullstendig utmattet av alt sammen – sorgen over morens død, smerten og sjokket over farens svik, den totale omveltningen i livet deres og Isabelle som klynget seg til henne med sin fortvilelse og sine behov.

Det var Antoine som hadde reddet Vianne. Den første sommeren etter at mamma døde, var de blitt uatskillelige. Han hadde gitt henne fluktmuligheten hun trengte. Da hun var seksten, var hun gravid, da hun var sytten, hadde hun giftet seg og blitt husfrue på Le Jardin. To måneder senere hadde hun abortert, og etter det hadde hun mistet seg selv en tid. Det var ingen annen måte å uttrykke det på. Hun hadde stengt seg inne i sorgen sin, latt den legge seg om henne som en kokong og hadde ikke klart å bry seg om noe eller noen – og minst av alt en klengete, skrikende lillesøster.

Men det var gammel nytt. Ikke en erindring hun ville belemres med på en vakker dag som denne.

Hun lente seg mot ektemannen og så på datteren som kom springende mot dem og annonserte at hun var klar. «Kom igjen, la oss dra.»

«Ja,» sa Antoine og smilte. «Prinsessen er klar, så vi må komme oss av gårde.»

Vianne gikk smilende inn i huset og hentet hatten som hang på kroken ved siden av døren. Hun hadde rødblondt hår, hud som den fineste porselen og øyne blå som havet, og hun passet alltid på å beskytte seg godt mot solen. Da hun hadde fått den bredbremmete stråhatten på seg og hentet de blondepyntede hanskene og piknikkurven, var Sophie og Antoine allerede utenfor grinden.

Hun gikk bortover den smale grusveien som førte over eiendommen. Den var knapt bred nok til at en bil kunne kjøre på den. Utenfor strakte jordene seg, så langt øyet rakk. Det grønne, bølgende havet ble her og der brutt av klynger med røde valmuer og blå kornblomster. Her i denne delen av Loire-dalen ble det i mye større grad dyrket gress enn druer. Det var mindre enn to timer med toget til Paris, men her ute var det en helt annen verden. Det kom sjelden turister hit, ikke midt på sommeren engang.

Innimellom kom en bil skramlende forbi, eller en syklist eller en oksekjerre, men stort sett var de alene på veien. De bodde rundt halvannen kilometer fra Carriveau, en småby på under tusen innbyggere, mest kjent som et stoppested under St. Jeanne d’Arcs pilegrimsferd. Det fantes ikke industri i byen, og jobbene var få, bortsett fra ute på flyplassen, som var Carriveaus store stolthet. Den eneste i sitt slag i mils omkrets.

Byen besto av smale, brosteinslagte gater som snodde seg mellom eldgamle mursteinsbygninger som så ut som om de sto og støttet seg klosset til hverandre. Store stykker av murveggene hadde rast ut. Forfallet var i stor grad skjult under viltvoksende eføy, usynlig, men merkbart likevel. Landsbyen var blitt bygget bit for bit – svingete gater, ujevne trappetrinn, blindgater – opp gjennom hundrevis av år. De grå steinbygningene ble livet opp her og der av fargerike markiser avstivet med svart metall og smijernsbalkonger pyntet med geraniumsplanter i store terrakottakrukker. Overalt var det noe som fristet øyet: en utstillingsdisk fylt av pastellfargete makroner, grove, ujevne vidjekurver fylt med ost og skinke og saucisson, kasser med fargesterke tomater og auberginer og agurker. Kafeene var fulle av folk den fine dagen. Grupper med menn satt rundt metallbordene og drakk kaffe, røykte håndrullete brune sigaretter og diskuterte høyrøstet og engasjert.

En typisk dag i Carriveau. M’sieur LaChoa kostet gaten utenfor sitt saladerie, madame Clonet vasket vinduet i hattebutikken sin, og en gjeng tenåringsgutter slentret gjennom gaten, skulder ved skulder, mens de sendte en sigarett frem og tilbake mellom seg.

Da de kom til utkanten av byen, svingte de nedover mot elven. På en flat, gresskledd flekk på bredden satte Vianne ned kurven og la et teppe utover gresset i skyggen under et kastanjetre. Så tok hun opp innholdet i kurven og begynte å legge det utover teppet, en bagett med sprø skorpe, et stykke fet, fin brieost, to epler, noen papirtynne skiver med Bayonne-skinke og en flaske Bollinger ’36. Hun skjenket opp et glass av champagnen til ektemannen og satte seg ved siden av ham, mens Sophie sprang nedover elvebredden, mot vannet.

Dagen gikk i en døs av solvarme og total avslapning og ro. De pratet og lo og spiste. Først sent på ettermiddagen, da Sophie var nede ved elven og fisket med stangen sin, og Antoine holdt på å flette en krans av margeritter til henne, sa han: «Hitler kommer til å tvinge oss med i denne krigen sin om ikke så lenge.»

Krig.

Det var det eneste folk snakket om for tiden, og Vianne ville ikke høre om det. Særlig ikke denne deilige sommerdagen.

Hun skygget for øynene med hånden og rettet blikket mot datteren. På den andre siden av elven lå den grønne Loire-dalen, kilometer på kilometer med frodiggrønt landskap, dyrket og stelt med omhu og presisjon. Det fantes verken gjerder eller grenser, bare et eneste stort, bølgende landskap av grønne jorder, små klynger av trær og noen spredte hus og låver her og der. Små, hvite blomster fløy gjennom luften som lette bomullsfnugg.

Hun reiste seg og klappet i hendene. «Kom, Sophie. På tide å gå hjem.»

«Du kan ikke ignorere det, Vianne.»

«Hvorfor ikke? Du er jo her og kan beskytte oss.»

Hun smilte (litt for ubekymret, kanskje), pakket ned restene etter pikniken i kurven igjen og samlet familien sin og begynte å gå tilbake mot grusveien.

En liten halvtime senere var de tilbake ved den robuste tregrinden som førte inn til Le Jardin, det gamle murhuset som hadde vært i hennes families eie i tre hundre år. Det hadde antatt en rekke nyanser av grått med årene, var bygget i to etasjer og hadde vinduer som vendte ut mot hagen og blåmalte vindusskodder. Eføyen hadde klatret helt til topps på de to skorsteinene og skjulte mursteinen fullstendig. Bare i underkant av tretti mål var igjen av den opprinnelige eiendommen. Resten, over åtte hundre mål, var blitt solgt unna i løpet av de siste to hundre årene, etter hvert som familieformuen hadde skrumpet inn. Men tretti mål var mer enn nok for Vianne. Hun ville ikke visst hva hun skulle brukt eiendommen til, om den hadde vært større.

Hun gikk inn i huset og lukket døren. I kjøkkenet hang kobber- og jerngryter på en jernstang over ovnen. Bunter med tørket lavendel, rosmarin og timian hang fra takbjelkene. Kobbervasken var grønn av alder og irr og stor nok til at man kunne bade en liten hund i den.

Kalken på veggene hadde flasset av flere steder og avslørte gammel maling. Stuen var en selektiv blanding av møbler og stoffer – sofa med gobelintrekk, Aubusson-tepper, antikt, kinesisk porselen, kretong og toilestoffer. Noen av maleriene på veggene var utsøkte – kanskje til og med verdifulle – mens andre var nokså amatørmessige. Hele stuen skapte et broket inntrykk av tapt formue og utdatert smak, litt shabby, men hjemmekoselig.

Hun gikk inn i salongen og kikket ut glassdøren som førte ut i hagen på baksiden av huset. Antoine sto og skjøv Sophie på husken han hadde laget til henne.

Hun hengte stråhatten på kroken ved døren, hentet forkleet sitt og knyttet det om livet, og så gikk hun i gang med å lage middag, mens Sophie og Antoine lekte utenfor. Hun tullet noen tykke baconskiver rundt et stykke svinemørbrad, festet dem med hyssing og brunet kjøttet i varm olje. Mens det sto i ovnen og stekte videre, gjorde hun klart resten av måltidet. Presis klokken åtte ropte hun ektemannen og datteren inn til middag, og smilte fornøyd over lyden av skritt over gulvet, livlig prat og skrapende stolben idet de satte seg til bordet.

Sophie satte seg ved enden av bordet. På hodet hadde hun blomsterkransen Antoine hadde flettet til henne på elvebredden tidligere på dagen.

Vianne satte fatet med middagsretten på bordet, og en liflig duft fylte kjøkkenet – ovnsstekt svinekjøtt, sprøtt bacon og epler glassert i en fyldig vinsaus, hvilende på en seng av brune, stekte poteter. Ved siden av fatet satte hun en skål med friske erter, glinsende av en blanding av smør og estragon fra egen hage. Og selvfølgelig bagetten som hun hadde bakt om morgenen dagen før.

Sophie pratet som vanlig uten stans under hele måltidet. Hun lignet sin tante, Isabelle, på den måten – de var begge usedvanlig pratsomme.

Da de endelig kom til desserten – ile flottante, små øyer av stekte marengsbiter som fløt i en fyldig crème anglaise – senket en fornøyd stillhet seg rundt bordet.

«Og nå,» sa Vianne til slutt, mens hun skjøv den halvspiste desserten sin fra seg, «er det på tide å ta oppvasken.»

«Å, mamma,» sa Sophie klagende.

«Slutt å klage,» sa Antoine. «Du er for stor til det.»

Vianne og Sophie gikk ut i kjøkkenet, slik de pleide å gjøre hver kveld, og inntok sine faste plasser – Vianne ved den dype kobbervasken, Sophie ved steinbenken – og begynte å vaske opp. Den skarpe, søte lukten av Antoines sigarett, den han alltid røykte etter middagen, drev sakte gjennom huset.

«Pappa har ikke ledd av en eneste én av historiene mine i dag,» sa Sophie mens Vianne satte de ferdigvaskete tallerkenene på plass på trehyllen på veggen. «Det er noe i veien med ham.»

«Har han ikke ledd? Vel, da er det virkelig grunn til uro.»

«Han er urolig på grunn av krigen.»

Krigen. Igjen.

Vianne skjøv datteren ut av kjøkkenet og fulgte henne opp på rommet hennes. Hun satte seg på kanten av den store dobbeltsengen og lyttet taust til Sophies plapring mens hun skiftet til pyjamas, pusset tennene og kom seg til sengs.

Vianne bøyde seg ned for å kysse henne god natt.

«Jeg er redd,» sa Sophie. «Blir det krig?»

«Ikke vær redd,» svarte Vianne. «Pappa beskytter oss.» Men idet hun sa ordene, dukket et minne opp i hodet, om en annen gang, da hennes egen mor hadde sagt det samme til henne. Ikke vær redd.

Det var da faren hennes hadde reist i krigen.

Hun kysset datteren en gang til og lot leppene dvele et øyeblikk ved kinnet hennes.

Så gikk hun ned igjen og ut i hagen på baksiden. Det var en lummer, trykkende kveld, og den varme luften duftet sjasmin. Antoine satt på en av smijernsstolene ute på gresset, med bena strakt ut foran seg, lent litt over mot den ene siden, i en stilling som ikke virket spesielt behagelig.

Hun gikk bort og la hånden på skulderen hans. Han slapp ut en liten sky med røyk og tok et nytt drag av sigaretten. Og så opp på henne. Ansiktet hans virket blekt og fullt av skygger i måneskinnet. Nesten litt fremmed. Han stakk hånden ned i vestelommen og tok opp et sammenbrettet papir. «Jeg er innkalt, Vianne. Sammen med de fleste andre menn mellom atten og trettifem.»

«Innkalt? Men … vi er da ikke i krig. Jeg skjønner ik…»

«Jeg har ordre om å melde meg til tjeneste på tirsdag.»

«Men … men … du er jo postmann.»

Han holdt blikket hennes, og hun fikk plutselig ikke puste. «Jeg er tydeligvis soldat nå.»

Kapittel 3

Vianne visste et og annet om krig. Ikke om smell og eksplosjoner og røyk og blod, kanskje, men om alt det som fulgte i kjølvannet av disse tingene. Hun var født i fredstid, men de tidligste minnene hennes var om krigen. Hun husket at moren hadde grått da hun tok farvel med faren. Hun husket at hun hadde vært sulten og at hun hadde frosset hele tiden. Men det hun husket best av alt, var hvor forandret faren hadde vært da han kom hjem igjen, at han hadde haltet og sukket og vært taus og stille. Og etter det husket hun slamring av dører, høyrøstede diskusjoner og krangel, og deretter tung, ubehagelig taushet, og at foreldrene hadde sovet på hvert sitt rom.

Den faren som hadde reist i krigen, hadde vært en annen enn den som kom hjem igjen. Hun hadde prøvd å få ham til å elske henne, hadde prøvd å fortsette å elske ham, men begge deler hadde etter hvert vist seg å være umulige. I årene etter at han sendte henne til Carriveau, hadde hun skapt sitt eget liv. Hun hadde sendt faren julekort og bursdagskort, men hadde aldri fått et eneste ett tilbake, og de hadde bare sjelden snakket med hverandre. Det var liksom ingenting igjen å si. I motsetning til Isabelle, som hadde store problemer med å legge fortiden bak seg, klarte Vianne å forstå – og akseptere – at da mamma døde, var familien deres gått ugjenkallelig i oppløsning. Faren nektet ganske enkelt å være far for barna sine.

«Jeg vet hvor redd krigen gjør deg,» sa Antoine.

«Maginot-linjen kommer til å holde stand.» Vianne prøvde å høres overbevisende. «Til jul er du nok hjemme igjen.» Maginot-linjen var et endeløst langt forsvarsverk, mil etter mil etter mil med betongmurer og hindre og våpen, som Frankrike hadde bygget langs grensen mot Tyskland etter Den første verdenskrig. Tyskerne ville aldri klare å bryte gjennom den.

Antoine la armene om henne og trakk henne inntil seg. Lukten av sjasmin var tung og berusende, og hun visste med ett, uten fnugg av tvil, at hun alltid kom til å huske denne avskjedsstunden hver gang hun kjente den spesielle lukten.

«Jeg elsker deg, Antoine Mauriac, og jeg venter at du kommer tilbake til meg.»

Senere kunne hun ikke huske at de gikk inn i huset og opp trappen, eller at de la seg på sengen og kledde av hverandre. Hun husket bare at hun lå naken i armene hans, under ham, og at han elsket henne på en måte han aldri hadde gjort før, med intense, nesten febrilske kyss og kjærtegn.

«Du er sterkere enn du tror selv, V,» sa han etterpå, da de lå urørlige, tett sammenslynget.

«Nei, jeg er ikke det,» hvisket hun, så lavt at han ikke hørte det.

Neste morgen hadde Vianne lyst til å bli liggende i sengen med Antoine hele dagen, kanskje til og med prøve å overtale ham til at de skulle pakke det de trengte og rømme som tyver i natten.

Men hvor skulle de dra? Krigens skygge hang over hele Europa.

Da de var ferdige med frokosten, og hun holdt på å vaske opp, hadde hun fått en voldsom hodepine.

«Du virker trist, mamma,» sa Sophie.

«Trist? Hvordan kan jeg være trist på en så deilig dag som denne, når vi skal besøke bestevennene våre?» Vianne smilte, litt for strålende.

De var kommet ut av huset og et godt stykke bort i hagen før det gikk opp for henne at hun var barbent.

«Mamma,» sa Sophie utålmodig.

«Jeg kommer,» sa hun og fulgte datteren gjennom hagen, forbi det gamle dueslaget (som nå ble brukt som hageskur) og den tomme låven. Sophie åpnet grinden og sprang inn i den velstelte nabohagen, mot et lite murhus med blåmalte vindusskodder.

Sophie banket på, men ingen kom ut, så hun åpnet bare døren og gikk inn.

«Sophie!» sa Vianne strengt, men datteren ignorerte henne totalt. Manerer var unødvendig å tenke på når man var hos gode venner, og Rachel de Champlain hadde vært Viannes beste venninne i femten år. De var blitt kjent med hverandre bare en måned etter at pappa hadde dumpet barna sine på en slik skammelig, utilgivelig måte på Le Jardin.

De hadde vært litt av et par den gangen: bleke, tynne, usikre Vianne, og Rachel som hadde vært like høy som guttene, med øyenbryn som vokste fortere enn en løgn, og med stemme som en tåkelur. Outsidere, begge to, helt til de ble kjent med hverandre. De var blitt uatskillelige på skolen, og vennskapet deres hadde bestått i alle årene siden. De hadde gått på universitetet sammen og utdannet seg til lærere, begge to. De hadde til og med vært gravide på samme tid. Nå underviste de begge på landsbyskolen, og klasserommene deres lå vegg i vegg.

Rachel kom ut i døren med den nyfødte sønnen sin, Ariel, i armene.

De så på hverandre, og begges øyne uttrykte alt de følte, alt de fryktet.

«Jeg tror vi må ha et glass vin i dag,» sa Rachel. «Enig?»

«Minst ett.»

Vianne fulgte venninnen inn i den lille stuen hennes. Den var godt opplyst og så ren og ryddig at det var en lyst. En vase med ville blomster sto på det grovhøvlete bordet med de umake stolene. I hjørnet i spisestuen sto en lærkoffert, og på toppen av den lå den brune filthatten som Rachels mann alltid gikk med. Rachel fylte opp to glass med hvitvin og satte frem et lite porselensfat med canelés. De tok alt med og gikk ut i den lille hagen på baksiden av huset.

Det vokste roser langs ligusterhekken, og et bord og fire stoler sto ujevnt plassert på en hellelagt patio. Noen gamle lykter var hengt opp i greinene på et kastanjetre.

Vianne forsynte seg med en canelé, tok en bit og nøt smaken av det deilige, fyldige vaniljefyllet og den sprø overflaten på kaken, som smakte lett brent. Hun satte seg.

Rachel satte seg tvers overfor henne, med den sovende babyen i armene. Tausheten hang tung mellom dem, fylt av frykt og uro.

«Jeg lurer på om han vil få vokse opp med faren sin,» sa Rachel og så ned på den lille gutten sin.

«De kommer til å bli forandret,» sa Vianne og mintes. Faren hennes hadde vært med i slaget ved Somme, der over sju hundre tusen menn hadde mistet livet. Og de få som hadde overlevd, var kommet hjem igjen med historier om tyskernes forferdelige grusomheter.

Rachel løftet babyen opp, la ham mot skulderen og strøk ham lett over ryggen. «Marc er ikke spesielt flink til å skifte bleier, og Ari elsker å sove i sengen vår. Han får få lov til det nå.»

Vianne merket at det rykket i munnvikene. Det var bare en liten morsomhet, dette, men den hjalp. «Antoines snorking er en pest og en plage. Jeg bør få sove godt nå.»

«Ja, og vi kan spise posjerte egg til kvelds.»

«Og klesvasken blir halvert,» sa Vianne. Men så brast stemmen. «Jeg har ikke styrke til dette, Rachel.»

«Selvfølgelig har du det. Vi skal komme oss gjennom det sammen, Vianne.»

«Før jeg møtte Antoine …»

Rachel viftet med hånden. «Jeg vet det, jeg vet det. Du var så tynn at du ikke kastet skygge, du stammet når du ble nervøs, og du var allergisk mot alt. Jeg vet det. Jeg var der. Men det er over, alt sammen, nå. Du kommer til å være sterk. Og vet du hvorfor?»

«Nei, hvorfor?»

Rachels smil ble borte. «Jeg er stor og svær – staselig, som de pleier å si, når de skal selge meg bh-er og strømper – men dette … det slår bena ut under meg, V. Jeg vil nok måtte støtte meg til deg iblant, jeg også. Ikke med hele vekten min, selvfølgelig.

«Nei, vi kan ikke ramle sammen begge to, ikke samtidig.»

«Voilà,» sa Rachel. «Der har vi planen vår. Skal vi gå over til konjakk nå, eller gin?»

«Klokken er ti på formiddagen.»

«Ja, du har rett. Selvfølgelig. Det må bli en French 75.»

Da Vianne våknet tirsdagsmorgenen, strømmet solen inn vinduet og fikk det til å glinse i treverket.

Antoine satt i stolen ved vinduet, en gyngestol han selv hadde laget av valnøttre da Vianne var gravid for andre gang. I mange år hadde den stått der tom og ubrukt og liksom hånt dem. Abortårene, kalte hun dem nå, for seg selv. Triste, trøstesløse år. Tre dødfødte barn på fire år. Tre små hjerter som ikke hadde klart å slå, bitte små, blå hender. Og så, mirakelet: et barn som hadde overlevd. Sophie. Gyngestolen representerte så mange triste, vonde minner, men gode minner også.

«Kanskje du bør ta Sophie med og reise til Paris,» sa han idet hun satte seg opp i sengen. «Julien vil sikkert ta imot dere.»

«Min far har for lengst gjort helt klart hva han mener om å bo sammen med døtrene sine. Jeg kan neppe regne med å bli ønsket velkommen hos ham.» Vianne skjøv det vevde teppet til side, satte føttene ned på det slitte gulvteppet og reiste seg.

«Vil du klare deg her?»

«Vi skal nok klare oss fint, Sophie og jeg. Og du er helt sikkert hjemme igjen før vi aner det. Maginot-linjen vil stoppe dem. Tyskerne har ikke en sjanse mot oss, det er jo noe alle vet.»

«Ja, bare synd at våpnene deres har det. Jeg har tatt alle pengene våre ut av banken. Det ligger sekstifem tusen franc i madrassen. Bruk dem klokt, Vianne. I tillegg har du lærerlønnen din. Det burde holde for dere i lang tid.»

Hun kjente et støt av panikk. Hun visste så altfor lite om økonomien deres. Det var Antoine som tok seg av den.

Han reiste seg langsomt og tok henne inntil seg. Hun ønsket hun kunne ta tryggheten hun følte akkurat da og ha den på en flaske, slik at hun kunne drikke av den når ensomheten og frykten satte inn.

Husk dette, sa hun til seg selv. Husk måten sollyset glitrer i det uryddige håret hans på, kjærligheten i de brune øynene hans, leppene som kysset deg i mørket for bare en time siden.

Gjennom det åpne vinduet bak seg hørte hun lyden av en hest som kom travende bortover veien, med en vogn på slep.

Det var nok monsieur Quillian, tenkte hun, på vei til markedet med blomstene sine. Hvis hun var ute i hagen når han kom forbi, stoppet han alltid, ga henne en blomst og sa at den ikke kunne måle seg med skjønnheten hennes, og så smilte hun og takket for komplimenten og tilbød ham noe å drikke.

Hun trakk seg motvillig ut av ektemannens armer, gikk bort til kommoden, helte litt lunkent vann fra den blå porselensmuggen opp i vaskefatet og vasket seg i ansiktet. I alkoven som fungerte som garderobe, bak et par gullfargete og hvite lerretsgardiner, tok hun på seg bh-en, de blondekantede trusene og hofteholderen, og så dro hun forsiktig silkestrømpene oppover bena og festet dem i hofteholderen, og til slutt tok hun på seg en bomullskjole med firkantet halsåpning. Da hun kom ut i soverommet igjen, var Antoine gått.

Hun tok håndvesken sin og gikk bort gjennom gangen til Sophies rom. Det var ganske lite, akkurat som hennes og Antoines, med bratt skråtak, brede gulvplanker og vindu med utsikt ut mot frukthagen. Møblementet besto av en seng i smijern, et nattbord med en arvet lampe og et blåmalt klesskap. Veggene var dekorert med Sophies tegninger.

Hun åpnet skoddene og lot lyset flomme inn.

Sophie hadde som vanlig i den varme årstiden sparket av seg teppet, og det var glidd ned på gulvet. Hun sov med lekedyret sitt, Bébé, klemt mot kinnet.

Vianne tok opp teddyen og så på det slitte lille ansiktet. Året før hadde Sophie gått over til nye leker, og teddybjørnen var blitt plassert i vindusposten og glemt.

Nå var den tatt ned igjen.

Vianne bøyde seg ned og kysset datteren på kinnet.

Sophie la seg over på ryggen og blunket søvndrukkent.

«Jeg vil ikke at pappa skal reise, mamma,» hvisket hun, og så løftet hun hånden og rev Bébé ut av morens hender.

«Jeg vet det.» Vianne sukket. «Jeg vet det.»

Hun gikk bort til klesskapet og tok ut matroskjolen som var Sophies yndlingskjole.

«Kan jeg få ha på meg margerittkronen som pappa laget til meg?»

«Kronen» lå på nattbordet, og de små blomstene var visne for lengst. Vianne tok den opp og la den forsiktig på Sophies hode.

Vianne trodde at hun taklet alt veldig bra, helt til hun kom inn i stuen og fikk se Antoine.

«Pappa?» Sophie rørte usikkert ved den visne blomsterkransen sin. «Ikke reis.»

Antoine gikk ned på kne og trakk datteren inntil seg. «Jeg må ut og være soldat, slik at du og mamma kan være trygge,» sa han. «Jeg er hjemme igjen før du vet ordet av det.»

Vianne hørte tydelig at stemmen hans var nær ved å briste.

Sophie tok et skritt tilbake. Blomsterkransen gled ned på den ene siden av hodet hennes. «Lover du å komme hjem igjen?»

Antoine så forbi barnets alvorlige ansikt og møtte Viannes urolige blikk.

«Oui,» sa han til slutt.

Sophie nikket.

De var tause, alle tre, da de forlot huset. De gikk hånd i hånd opp bakken mot den grå låvebygningen. Bakketoppen var dekket av høyt gyllengult gress som nådde dem til knærne, og syrinbusker høye som høyvogner vokste langs utkanten av eiendommen. Tre små, hvite kors var alt som var igjen i denne verden etter spedbarna Vianne hadde mistet. I dag lot hun ikke blikket gli mot dem i det hele tatt. I dag hadde hun nok av tunge følelser å stri med allerede. Hun orket ikke de vonde minnene på toppen av det hele.

Inne på låven sto den gamle, grønne Renaulten deres. De satte seg i bilen, og Antoine startet motoren, rygget ut av låven og kjørte over den ujevne jordveien, bort til hovedveien. Vianne stirret ut det lille, støvete vinduet. Den grønne dalen gled forbi utenfor i et slør av velkjente bilder – røde teglsteinstak, mursteinshus, grønne jorder, vingårder og skoger av spinkle trær.

Turen gikk altfor fort, og før hun visste ordet av det, var de fremme ved jernbanestasjonen ved Tours.

Plattformen var fullpakket av unge menn med kofferter, kvinner som kysset dem farvel og barn som gråt.

En hel generasjon med menn var på vei ut i krigen. Igjen.

Ikke tenk på det, sa Vianne til seg selv. Ikke tenk på hvordan det var forrige gang, da mennene kom haltende hjem igjen, med brannskadde ansikter og avkappete armer og ben …

Hun klamret seg til ektemannens hånd og ventet, mens Antoine kjøpte billetter til dem og geleidet dem om bord i toget. De fant ledige plasser på tredje klasse, der det var kvelende hett og folk satt som sild i tønne. Vianne satt stiv og rakrygget, med håndvesken i fanget, fremdeles med hånden i ektemannens.

Da de kom frem til bestemmelsesstedet, gikk ti–tolv menn av toget. Vianne og Sophie og Antoine fulgte de andre nedover en brosteinslagt gate, inn i en sjarmerende landsby som lignet de fleste andre småbyer i Touraine. Hvordan var det mulig at det kunne bryte ut krig, og at denne pittoreske, lille byen med sin fargerike blomsterprakt og gamle, halvt oppsmuldrede murer skulle være oppsamlingssted for soldater som skulle dra ut og slåss?

Antoine dro i hånden hennes, til tegn på at hun måtte begynne å gå igjen. Hun hadde stoppet opp uten å være klar over det selv.

Foran dem dukket en stor, høy jernport opp. Den var boltet fast i steinmuren på begge sider. Innenfor porten lå rekker med midlertidig innkvartering.

Porten gikk opp. En soldat kom ridende ut for å ta imot de nyankomne. Salen knirket under hestens bevegelser, og soldaten var rød og støvet i ansiktet i sommervarmen. Han dro i tømmene, og hesten stoppet, kastet på hodet og snøftet. Et fly fløy over området med brølende motorer.

«Dere menn,» sa soldaten. «Ta med papirene deres og meld dere hos løytnanten ved porten der borte. Nå, med en gang.»

Antoine kysset Vianne, så ømt at hun holdt på å begynne å gråte.

«Jeg elsker deg,» sa han mot leppene hennes.

«Jeg elsker deg også,» sa hun, men ordene som alltid hadde virket så store, føltes plutselig små. Hva var kjærligheten når den sto overfor en krig?

«Meg også, pappa. Meg også!» ropte Sophie og kastet seg i armene hans. De omfavnet hverandre, alle tre, en siste gang, og så måtte Antoine gå.

«Farvel,» sa han.

Vianne klarte ikke å si ordet. Hun fulgte ham med blikket mens han gikk. Han gikk inn i mengden av leende, pratende unge menn og ble borte. Den store jernporten gled igjen, klirringen av jern dirret i den varme, støvete luften, og Vianne og Sophie ble stående alene igjen, midt i gaten.

Kapittel 4

Juni 1940
Frankrike

Middelaldervillaen lå majestetisk og storslått i en mørk grønn, skogbevokst skråning. Den så ut som noe man kunne se i utstillingsvinduet i et konditori, et slott laget av karamell, med vinduer av sukkerspinn og skodder med farge som kandiserte epler. Langt nedenfor lå en dypblå innsjø som skyene speilte seg i. Villaen var omgitt av store, velstelte hager, der beboerne, og – enda viktigere, gjestene – kunne spasere rundt og prate sammen. Men bare helt bestemte temaer var tillatt diskutert på eiendommen.

I den formelle spisestuen satt Isabelle Rossignol stiv og rakrygget ved et gedigent spisebord dekket med en kritthvit duk. Bordet hadde plass til minst tjuefire personer. Alt i rommet var holdt i bleke farger. Veggene, taket og gulvet var av østersfarget stein. Taket velvet seg i bueform, nærmere sju meter over gulvet. Lyden ble forsterket i det kalde rommet. Den ble liksom holdt fanget, på samme måte som menneskene som befant seg der.

Madame Dufour sto ved enden av bordet, kledd i en dyster, svart kjole med en utringing som avslørte fordypningen i halsgropen hennes, som var på størrelse med en suppeøse. Det eneste smykket hun hadde på seg, var en diamantbrosje (et eneste smykke, damer, og velg det med omhu, for alt taler for seg, og ingenting synes så tydelig som det billige). Det smale ansiktet hennes endte i en butt hake og var innrammet av krøller som var så tydelig bleket at ønsket om ungdommelighet, som etter alt å dømme lå bak blekingen, ble totalt mislykket. «Kunsten,» sa hun med sin kultiverte, avmålte stemme, «er å utføre oppgavene deres mest mulig diskré og ubemerket.»

Jentene ved bordet var alle sammen kledd i skoleuniform bestående av skjørt og en blå ulljakke. Uniformen var ikke så ille å gå med om vinteren, men denne hete juniettermiddagen var den uutholdelig varm. Isabelle var for lengst begynt å svette, og uansett hvor grundig hun hadde vasket seg med lavendelsåpe, trengte svettelukten gjennom.

Hun stirret ned på den uskrelte appelsinen som lå midt på Limoges-tallerkenen foran henne. Bestikket lå perfekt plassert på begge sider av tallerkenen. Salatgaffel, middagsgaffel, kniv, skje, smørkniv, fiskegaffel. Det tok aldri slutt.

«Nå,» sa madame Dufour. «Ta opp de riktige bestikkdelene – stille, s’il vous plaît, stille, og skrell appelsinen deres.»

Isabelle tok opp gaffelen sin og prøvde å presse de skarpe tinnene inn i det tykke skallet, men appelsinen trillet over den forgylte kanten på tallerkenen og fikk bestikket til å klirre.

«Merde,» mumlet hun og trev appelsinen, øyeblikket før den trillet ned av bordet.

«Merde?» Madame Dufour var straks ved siden av henne.

Isabelle hoppet på stolen. Mon Dieu, dette kvinnemennesket var som en slange i gresset. «Unnskyld, madame,» sa hun fort og la appelsinen på plass på tallerkenen igjen.

«Mademoiselle Rossignol,» sa madame. «Du har vært her hos oss i to år nå, og du har åpenbart ikke lært noen ting. Hvordan er det mulig?»

Isabelle prøvde igjen å stikke gaffelen inn i appelsinen. Et ugrasiøst – men effektivt – trekk. Hun så opp på madame og smilte. «Når en elev ikke lærer det hun skal lære, madame, skyldes det som oftest lærerens manglende evne til å lære fra seg.»

De andre jentene rundt bordet snappet etter pusten i kor.

«Jaså,» sa madame. «Så det er vår skyld, altså, at du ennå ikke er i stand til å spise en appelsin slik den bør spises.»

Isabelle prøvde å skjære kniven gjennom skallet – men var for rask og for hard i bevegelsen, så knivbladet skled over skallet og traff tallerkenen med en skarp, klirrende lyd.

Madame Dufours fingre lukket seg om håndleddet hennes, raskt som lynet.

De andre jentene satt tause og urørlige og fulgte med på det som skjedde.

«Høflig samtale, piker,» sa madame og smilte stramt. «Ingen ønsker seg en statue som borddame.»

Jentene begynte straks å snakke lavmælt sammen, om ting som ikke interesserte Isabelle. Hagearbeid, været, moter. Godkjente samtaleemner for kvinner. Hun oppfattet det som piken ved siden av henne sa: «Jeg er veldig glad i Alençon-kniplinger. Liker du dem også?» Hun var på nippet til å skrike høyt.

«Mademoiselle Rossignol,» sa madame. «Du går til madame Allard og gir henne beskjed om at eksperimentet vårt er slutt.»

«Hva betyr det?»

«Hun vet det. Gå.»

Isabelle skjøv stolen sin ut fra bordet og reiste seg så fort hun kunne, i tilfelle madame skulle ombestemme seg.

Stolbena skrapte skarpt og høylytt mot steingulvet, og madames ansikt fortrakk seg i en misbilligende grimase.

Isabelle smilte. «Jeg liker ikke appelsiner. Ikke i det hele tatt.»

«Du sier ikke det, vel?» sa madame hånlig.

Isabelle var fristet til å springe ut av det kvelende hete rommet, men hun hadde skaffet seg problemer nok allerede, så hun tvang seg til å gå rolig ut, med rette skuldre og haken hevet. Da hun kom bort til trappen (som hun kunne gå ned med tre bøker balanserende på hodet, om nødvendig), kastet hun et fort blikk til siden, så at hun var alene og la på sprang ned trinnene.

Ved foten av trappen sakket hun på farten igjen og rettet ryggen på nytt. Da hun kom bort til rektors kontor, var hun ikke andpusten engang.

Hun banket på.

«Kom inn,» lød madames monotone røst innenfor, og hun trykket ned klinken og åpnet døren.

Madame Allard satt bak et elegant skrivebord i mahogni, med forgylte kanter og beslag. På murveggene hang middelalderske veggtepper, og et bueformet blyglassvindu vendte ut mot en hage så sirlig formklippet at den var mer kunst enn natur. Til og med fuglene skydde den. De merket sannsynligvis den trykkende atmosfæren som hersket i hagen, og fløy heller et annet sted.

Isabelle satte seg – og husket for sent at hun ikke måtte gjøre det før hun hadde fått tillatelse. Hun spratt opp igjen. «Unnskyld, madame.»

«Sett deg, Isabelle.»

Hun satte seg, la anklene pent i kors slik som en lady skulle gjøre, og klemte hendene sammen i fanget. «Madame Dufour ba meg gå hit og gi beskjed om at eksperimentet er slutt.»

Madame tok opp en av fyllepennene sine og trommet den lett mot skriverbordet. «Hva gjør du her, Isabelle?»

«Jeg hater appelsiner.»

«Hva behager?»

«Og hvis jeg skulle spise en appelsin – og, ærlig talt, madame, hvorfor skal jeg gjøre det når jeg ikke liker dem – ville jeg brukt hendene til å skrelle den og spise den med, slik som amerikanerne gjør. Slik alle andre gjør, faktisk. Ærlig talt, spise appelsin med kniv og gaffel?»

«Jeg mener: Hvorfor er du her på denne skolen?»

«Å. Det. Vel, de utviste meg jo fra klosterskolen i Avignon. Uten grunn. La meg få tilføye det.»

«Og nonnene i St. Francis?»

«Å. De hadde grunn til å utvise meg.»

«Og skolen du gikk på før det?»

Isabelle visste ikke hva hun skulle svare.

Madame la ned fyllepennen sin. «Du er nesten nitten nå.»

«Oui, madame.»

«Jeg tror det er på tide at du forlater oss.»

Isabelle reiste seg. «Skal jeg gå tilbake til appelsinundervisningen?»

«Du misforstår. Det jeg mener, er at det er på tide at du slutter på skolen vår, Isabelle. Du er ikke interessert i det vi har å lære deg her, det er mer enn tydelig.»

«Hvordan man spiser en appelsin, og når du kan smøre ost på brødskiven og hvem som er viktigst – den andrefødte sønnen av en hertug eller en datter som aldri kommer til å arve eller en ambassadør for et land uten betydning? Madame, vet du ingenting om hva som foregår ute i verden?»

Isabelle befant seg riktig nok langt ute på bondelandet, men hun visste likevel. Til og med her ute, barrikadert bak hekker og murer, i dette overhøflige miljøet, visste hun hva som foregikk i Frankrike. Når de andre jentene hadde sovnet om kvelden, satt hun i den lille nonnecellen sin og lyttet på BBC på smuglerradioen sin til langt på natt. Frankrike hadde gått sammen med Storbritannia og erklært krig mot Tyskland, og Hitlers tropper var på vei. Folk over hele Frankrike hadde hamstret mat og hengt opp blendingsgardiner og var i ferd med å lære seg å leve som muldvarper i mørket.

De hadde forberedt seg og engstet seg og så … ingenting.

Måned etter måned, og ingenting hadde skjedd.

I starten hadde alle snakket om Den første verdenskrig og tapene som hadde berørt så mange familier, men etter hvert som månedene gikk og det ikke var blitt noe mer enn bare snakk om krig, hadde Isabelle hørt lærerne omtale det som drôle de guerre, falsk krig. De virkelige grusomhetene skjedde andre steder i Europa, i Belgia og Nederland og Polen.

«Betyr ikke manerer noe i krig, Isabelle?»

«De betyr ingenting nå,» sa Isabelle impulsivt. Og i neste øyeblikk ønsket hun at hun hadde holdt munn.

Madame reiste seg. «Denne skolen har aldri vært det rette stedet for deg, men …»

«Min far ville plassert meg hvor som helst, bare han ble kvitt meg.» sa Isabelle. Hun ville heller buse ut med sannheten enn å måtte høre på enda flere løgner. Hun hadde lært så mangt på de mange skolene og klostrene som hadde huset henne i over ti år, men først og fremst hadde hun lært at hun ikke hadde noen andre å stole på enn seg selv. Og faren og søsteren kunne hun i hvert fall ikke stole på.

Madame så på henne. Nesevingene hennes dirret nesten umerkelig, et tydelig tegn på godt kontrollert misbilligelse. «Det er vanskelig for en mann å miste ektefellen sin.»

«Det er vanskelig for en liten pike å miste moren sin også.» Isabelle smilte trassig. «Men jeg mistet ikke bare moren min, jeg mistet faktisk faren min også. Den ene døde, og den andre vendte meg ryggen. Jeg vet ikke hva som gjorde mest vondt.»

«Mon Dieu, Isabelle, må du alltid si det du tenker?»

Isabelle hadde hørt denne samme kritikken hele sitt liv, men hvorfor skulle hun ikke kunne si det hun tenkte? Det var ingen som hørte på henne uansett.

«Du reiser i dag. Jeg skal sende et telegram til din far. Tómas følger deg til toget.»

«I kveld?» Isabelle blunket. «Men … pappa vil ikke ha meg.»

«Å. Konsekvenser,» sa madame. «Kanskje du innser nå at du bør tenke på dem, før du handler.»

Isabelle satt alene på toget, på vei mot en ukjent mottakelse.

Hun stirret ut gjennom det skitne, flekkete vinduet, mot landskapet som gled forbi utenfor, grønne jorder, røde hustak, murhus, grå broer, hester.

Alt så ut nøyaktig slik det alltid hadde gjort, og det overrasket henne. Krigen var på vei, og hun hadde trodd at den allerede hadde satt spor etter seg, at den hadde forandret fargen på gresset eller drept trærne eller skremt vekk fuglene, men hun satt der på toget, som humpet og skumpet seg mot Paris, og alt så helt vanlig og normalt ut.

Toget gled inn på Gare de Lyon og stoppet hvesende og prustende. Isabelle bøyde seg ned, tok opp den lille kofferten sin og la den i fanget. Hun ventet mens de andre passasjerene gikk forbi henne og ut, og spørsmålet hun hadde prøvd å unngå under hele turen, trengte seg opp og frem igjen.

Pappa.

Hun ønsket hun kunne tro på at han ville ønske henne velkommen, at han endelig ville strekke ut hendene og si navnet hennes med kjærlig stemme, slik han hadde pleid å gjøre før, for lenge siden, da mamma var der og var limet som holdt dem sammen.

Hun stirret ned på den slitte, oppskrapte kofferten.

Så liten den var.

De fleste av jentene på skolene hun hadde gått på, hadde ankommet skolen med en hel stabel kofferter med messingnagler, ombundet med lærremmer. De hadde fotografier på skrivepultene, suvenirer og minner på nattbordet og fotoalbum i skuffene sine.

Isabelle hadde et eneste innrammet fotografi av en kvinne hun ønsket hun kunne huske, men hadde glemt. Når hun prøvde å huske henne, dukket det opp en masse uklare, tåkete bilder av mennesker som gråt og legen som ristet på hodet og moren som sa et eller annet om at hun måtte holde godt fast i søsterens hånd.

Som om det ville hjulpet. Vianne hadde hatt det like travelt med å bli kvitt henne som pappa.

Hun oppdaget plutselig at hun var den eneste som var igjen i vognen. Hun klemte en hanskekledd hånd om kofferthåndtaket, akte seg fort ut av setet og gikk ut av toget.

Plattformene var fulle av folk. Togene sto på rad og rekke bortover, og luften var fylt av røyk som steg mot det høye, bueformete taket. Plattformen dirret og skalv under føttene hennes.

Faren skilte seg ut, selv i den store folkemengden.

Han fikk øye på henne, og hun så straks irritasjonen og den mørke besluttsomheten som bredte seg over ansiktet hans.

Han var en høy mann, bortimot en meter og nitti, men Den første verdenskrig hadde gjort ham lutrygget. Det hadde i hvert fall Isabelle hørt en gang. De brede skuldrene virket sammensunkne, som om all verdens byrder tynget ham. Håret var blitt tynt og grått, og det virket ustelt også. Han hadde en bred, flat nese som minnet om en stekespade, og smale, fargeløse lepper. Han var kledd i en skrukket, hvit skjorte med oppbrettede ermer, slipset hang løst om den slitte, lett frynsete kragen, og fløyelsbuksene hans trengte åpenbart en vask.

Hun prøvde å se … voksen ut. Kanskje det var det han ønsket å se.

«Isabelle.»

Hun klemte hendene hardt om kofferthåndtaket. «Pappa.»

«Sparket ut av enda en skole.»

Hun nikket og svelget hardt.

«Hvordan skal vi klare å finne en ny skole til deg i tider som disse?»

Der hadde hun åpningen hun trengte. «Jeg … vil heller bo hos deg, pappa.»

«Hos meg?» Han virket både irritert og overrasket. Men var det ikke normalt at en ung pike ønsket å bo hos sin far?

Hun tok et skritt frem. «Jeg kan arbeide i bokhandelen. Jeg skal ikke gå i veien for deg.»

Hun trakk pusten dypt og holdt den. Alle lydene rundt henne ble plutselig underlig forsterket. Hun hørte folks skritt, plattformene som stønnet under dem, duene som slo med vingene oppe under taket, et lite barn som gråt.

Selvfølgelig, Isabelle.

Kom hjem.

Faren sukket, i utilslørt avsky, og vendte henne ryggen og gikk.

«Vel?» sa han og kastet et blikk over skulderen. «Kommer du?»

Isabelle lå på et teppe i det myke gresset, med en åpen bok foran seg. En bie summet iherdig over en blomst et eller annet sted i nærheten og hørtes som en bitte liten motorsykkel i all stillheten. Det var en kvelende het dag, en uke etter at hun kom hjem til Paris. Vel, ikke hjem, akkurat. Hun visste at faren prøvde å finne ut hvordan han skulle bli kvitt henne, men hun ville ikke tenke på det denne deilige dagen, når luften duftet av kirsebær og grønt, frodig gress.

«Du leser altfor mye,» sa Cristophe. Han tygget på et strå. «Hva slags bok er det der? En kjærlighetsroman?»

Hun rullet seg mot ham og lukket boken med et lite smell. Den handlet om Edith Caell, en sykepleier under Den første verdenskrig. En heltinne. «Jeg kunne vært krigshelt, Cristophe.»

Han lo. «En jente? Helt? Absurd.»

Hun reiste seg iltert og trev hatten og de hvite skinnhanskene.

«Ikke hiss deg opp,» sa han og gliste. «Jeg er bare så lei av alt dette snakket om krigen. Og kvinner er ubrukelige i krig, det er jo noe alle vet. Deres jobb er å vente på at vi menn skal komme tilbake.»

Han støttet hodet i hånden og så opp på henne under en mopp av lyst hår. Han var kledd i blazer i yachtstil og vide, hvite bukser og så ut som nøyaktig det han var – en privilegert universitetsstudent vant til å gjøre ingenting. Mange studenter på hans alder hadde valgt å droppe studiene midlertidig og verve seg i hæren. Ikke Cristophe.

Isabelle gikk opp skråningen, gjennom frukthagen og bort til den gresskledde bakketoppen der Panhard-en hans sto parkert, med åpent tak.

Hun var allerede kommet på plass bak rattet og hadde startet motoren, da Cristophe kom gående, med svetten glinsende i det pene ansiktet og med den tomme piknikkurven hengende over armen.

«Sleng den der inn i baksetet,» sa hun og smilte bredt.

«Du skal ikke kjøre.»

«Jo da, det skal jeg. Sett deg inn.»

«Det er min bil, Isabelle.»

«Vel, skal vi være helt nøyaktige – og fakta og nøyaktighet er jo så viktige for deg, Cristophe – så er det din mors bil. Og en damebil bør jo kjøres av en dame, synes du ikke?»

Han himlet med øynene og mumlet et eller annet, og Isabelle prøvde å holde seg alvorlig. Han satte kurven i baksetet, bak førersetet, og så gikk han rundt fronten av bilen, langsomt, for riktig å demonstrere hvor uenig han var, og satte seg inn ved siden av henne.

Han hadde ikke før lukket døren, før hun satte bilen i gir og tråkket inn gasspedalen. Bilen nølte et kort sekund, og så skjøt den fart så grusen og støvet sto som en sky bak dem.

«Mon Dieu, Isabelle. Ta det rolig!»

Hun holdt på den flagrende stråhatten med den ene hånden og styrte bilen med den andre, og sakket ørlite på farten hver gang en bil kom imot.

«Mon Dieu, ta det rolig,» sa han igjen.

Han burde ha visst at hun ikke lot seg kommandere av andre.

De nærmet seg byen, og trafikken tvang henne til slutt til å sette ned farten. «En kvinne kan verve seg nå for tiden. Jeg kan kjøre ambulanse, kanskje. Eller arbeide med å knekke hemmelige koder. Eller sjarmere fienden til å røpe hemmelige steder eller planer. Husker du spillet …»

«Krig er ikke et spill, Isabelle.»

«Det tror jeg faktisk at jeg vet allerede, Cristophe. Men hvis den kommer, kan jeg gjøre en innsats. Det er bare det jeg prøver å si.»

De kjørte inn på l’Amiral de Coligny, og hun måtte bremse brått opp for ikke å kjøre på en lastebil. En konvoi fra Comédie Française var i ferd med å kjøre ut fra Louvre-museet. Det var lastebiler overalt, og uniformerte politimenn dirigerte trafikken. En masse sandsekker var stablet opp rundt flere bygninger og monumenter for å beskytte dem mot angrep – som det ikke hadde vært et eneste av siden Frankrike kom med i krigen.

Hvorfor var det så mye politifolk her?

Isabelle rynket pannen. «Rart,» mumlet hun.

Cristophe strakte hals og prøvde å se hva som foregikk. «De holder på å flytte kunstskatter ut av Louvre,» sa han.

Isabelle så en luke i trafikken og satte opp farten, og et øyeblikk etter svingte hun inn foran farens bokhandel og parkerte.

Hun vinket farvel til Cristophe og gikk inn i butikken. Den var lang og smal, og veggene var dekket av bøker fra gulv til tak. Faren hadde opp gjennom årene økt antallet bøker i butikken jevnt og trutt ved å sette opp frittstående reoler i lokalet, og resultatet av dette var at bokhandelen nå lignet en labyrint. De smale gangene mellom reolene førte liksom alle veier, helt inn i den innerste enden av butikken. Der inne hadde han plassert bøkene som var ment for turister. Noen av hyllene var godt opplyst, mens andre lå i halvmørke. Det fantes ikke stikkontakter nok til å få lyst opp alle krikene og krokene. Men faren visste hvor absolutt alle titlene befant seg.

Han så opp fra skrivebordet sitt innerst i butikken da hun kom inn. «Du er sen,» sa han. Han holdt på å arbeide med trykkpressen sin, var antagelig i gang med å gjøre klar enda en av diktbøkene sine, som ingen kjøpte. De butte fingertuppene var blå. «Gutter er vel viktigere enn arbeidet ditt, hva?»

Hun satte seg på krakken bak kassaapparatet. Hun hadde bodd hos faren i en uke nå, og i løpet av den tiden hadde hun gjort det til en regel aldri å motsi ham. Men det var ikke lett, for føyelighet lå ikke for henne. Hun trommet foten utålmodig mot gulvet. Ord, setninger – unnskyldninger – skrek etter å bli sagt høyt. Det kostet mye å holde tilbake det hun mente og følte, men hun visste hvor lyst han hadde til å bli kvitt henne, så hun holdt munn.

«Hører du det der?» sa han litt senere.

Hadde hun sovnet?

Hun rettet ryggen. Hun hadde ikke hørt at faren kom bort til henne, men nå sto han rett ved siden av henne, med en dyp rynke i pannen.

En rar lyd hørtes i butikken. Det ramlet støv fra taket, og bokhyllene dirret og skalv svakt og laget en lyd som minnet om klaprende tenner. En masse skygger gled forbi på utsiden av blyglassvinduet borte ved inngangen. Hundrevis av skygger.

Mennesker? Så mange?

Faren gikk bort til døren. Isabelle lot seg gli ned av krakken og gikk etter ham. Han åpnet døren, og hun så en mengde mennesker springe bortover gaten. Fortauene var fullpakket av folk.

«Hva i alle dager?» mumlet faren.

Isabelle presset seg forbi ham og albuet seg vei i trengselen.

En mann dultet borti henne så hardt at hun holdt på å miste balansen og gå over ende. Han ba ikke om unnskyldning engang. Enda flere mennesker sprang forbi.

«Hva er det? Hva skjer?» spurte hun en rødmusset, pesende, andpusten mann som prøvde å komme seg ut av trengselen.

«Tyskerne er på vei inn i Paris,» svarte han. «Vi må vekk. Jeg var med i Den første verdenskrig. Jeg vet …»

Isabelle fnyste. «Tyskerne? Her i Paris? Umulig.»

Han sprang videre, sjanglende og ustøtt, mens han knyttet og åpnet hendene, igjen og igjen.

«Vi må hjem.» Faren var allerede i ferd med å låse bokhandelen.

«Dette kan umulig være sant,» sa hun.

«Det verste er alltid mulig,» svarte han dystet. «Hold deg nær meg,» tilføyde han, mens han albuet seg frem i folkemengden.

Isabelle hadde aldri sett maken til panikk. Bort gjennom hele gaten ble lysene tent, biler startet og dører slo igjen. Folk ropte og skrek til hverandre, strakte ut hendene og prøvde å unngå å komme bort fra hverandre i kaoset.

Isabelle holdt seg hele tiden nær faren. Virvaret og trengselen gjorde det nesten umulig å ta seg frem. Undergrunnstunnelene var stappfulle av folk, så det nyttet ikke å prøve å ta seg ned dit. De ble nødt til å gå til fots hele veien hjem, og da de endelig var hjemme, var det blitt mørkt. Faren skalv slik på hendene da han skulle låse opp døren at han måtte forsøke flere ganger før han endelig lyktes, og da de endelig var inne i gangen, ignorerte de fullstendig den skranglete heisen og sprang i stedet opp trappene til femte etasje, der leiligheten deres lå.

«Ikke tenn lys,» sa faren skarpt, idet han åpnet døren.

Isabelle fulgte ham inn i stuen og gikk rett bort til vinduet, løftet i blendingsgardinet og kikket ut.

Langt borte hørtes en drønnende lyd. Den kom nærmere og nærmere, og vinduene klirret som isbiter i et glass.

Hun hørte en høy, plystrende lyd, og bare sekunder etter så hun en svart flotilje på himmelen, som fugler i formasjon.

Fly.

«Prøyssere,» hvisket faren.

Tyskere.

Tyske fly, over Paris. Den plystrende lyden ble sterkere og sterkere og lød som et kvinneskrik, og så, plutselig, eksploderte en bombe et eller annet sted – kanskje i andre arrondissement, tenkte hun. Et nifst lysskinn flammet opp, og et eller annet tok fyr.

Luftvernsirenen ulte. Faren trakk lynraskt gardinene for og dyttet henne ut av leiligheten og ned i kjelleren. Naboene var allerede på vei ned, med kåper og jakker, babyer og kjæledyr. De sprang så fort de kunne, alle sammen, ned i inngangshallen og videre ned den smale, svingete trappen som førte ned i kjelleren. Der ble de sittende, tett sammenklemt, i mørket. Det luktet mugg og svette og frykt – lukten av frykt var den sterkeste av alle. Bombingen fortsatte i det uendelige, med uling og hvining og skriking og drønn. Kjellerveggene dirret og skalv rundt dem, og det drysset støv fra taket. En baby begynte å skrike og lot seg ikke roe ned.

«Få den ungen til å tie stille, vær så snill,» sa en eller annen hissig.

«Jeg prøver, m’sieur. Han er redd.»

«Det er vi alle.»

Etter noe som føltes som en evighet, ble det endelig stille. Stillheten var nesten enda verre enn bråket. Hva var igjen av Paris?

Da faren over-signalet endelig lød, kjente Isabelle seg fullstendig nummen.

«Isabelle?»

Hun ønsket at faren ville ta hånden hennes og trøste og berolige henne, om ikke mer enn et øyeblikk, men han vendte henne ryggen og begynte å gå opp den mørke, svingete kjellertrappen. De gikk opp i leiligheten igjen, og Isabelle gikk straks bort til vinduet, kikket forsiktig ut under blendingsgardinet og lette med blikket etter Eiffeltårnet. Det sto der fremdeles, og hevet seg over en vegg av tett, svart røyk.

«Gå vekk fra vinduet,» sa han.

Hun snudde seg langsomt. Det eneste lyset i rommet var det som kom fra lommelykten hans, en svak, gul lysstråle i mørket. «Paris kommer aldri til å falle,» sa hun.

Han svarte ikke. Hun så at han rynket pannen og lurte på om han tenkte på Den første verdenskrig og det han hadde sett i skyttergravene den gangen. Kanskje skaden hans var begynt å gjøre vondt igjen, kanskje lyden av fallende bomber og hvesende flammer hadde fått den til å blusse opp på nytt.

«Gå og legg deg, Isabelle.»

«Det går ikke an å sove i en stund som denne,» sa hun.

Han sukket. «Det meste går an. Det vil du nok oppdage ganske raskt.»