Martine Strømsnes

12

Sølvbåndet

Fryktens pris

Martine Strømsnes

12

Sølvbåndet

Fryktens pris

PERSONGALLERI:

Maiken og Elvin Fjelldal | – | nygift rallarpar
Agnes Madssen | – | Maikens søster, driver Varmestuen
Viveka | – | arbeider i Varmestuen
Josefin | – | medeier i Varmestuen
Regine, Emil og Sverre Madssen | – | Maikens foreldre og bror
Alida Johnson | – | driver Spiseriet, nygift med rallarbasen Ole
Kolbjørn | – | rallarbas på laget til Elvin
Ragnhild og Nora | – | tjenestejente i Spiseriet og hennes nyfødte datter
Thea Persdatter | – | kokke i brakke 5
Johanne | – | ny kokke i Maikens gamle brakke
Petra og Holger Helmersen | – | nygift par
Kaja og Katrine | – | deres respektive døtre
Samson | – | handelsbetjent i Hundalen
Rikke Ahlstrøm | – | leder i kvinneforeningen
Siri Ahlstrøm | – | hennes niese
Henrik og Grethe Vik | – | skolelæreren og frue
Jonas og Helene Backe | – | avdelingsingeniør og frue
Sigrid Gabrielsen | – | sykepleierske i Hundalen
Familien Severinsen | – | i nullbrakka
Isach og Adele Fjelldal | – | Elvins foreldre
Karoline, Fredrikke og Johannes | – | Elvins søsken
Paul Rosenkrantz | – | Karolines kavaler
Jenny | – | tjenestejente på Fjelldal

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK:

«Trøste og bære, tyfus,» gjentok Agnes for seg selv. Hun gikk ut av boden i en slags tåke. Dette var alvorlig. Nå måtte de begynne passe seg og være forsiktige med hvem de slapp inn. Om omsetningen gikk ned, fikk det bare være. Agnes og Josefin hadde klart å spare opp ganske mange penger som skulle gå til lånet som bankfullmektig Schiller ville innkreve senere i måneden. Så det var ingen krise på ferde.

Agnes gikk rett hjem til stuen. Hun ville ikke klare å konsentrere seg om å titte i forretninger etter denne nyheten. Det begynte å skye over, og himmelen var helt grå. Snart ville regnet komme også. Kanskje den første høststormen. Agnes kastet et misbilligende blikk opp mot himmelen før hun skjøv opp døren til Varmestuen og gikk inn. Hun måtte snakke med Josefin og Viveka med en gang og fortelle dem det hun hadde hørt.

Ved et bord der inne satt Josefin. Agnes skulle til å fortelle henne om tyfusen, men hun stanset da så blikket hennes. Hun satt tilbakelent på stolen og så selvsikker ut. Ved siden av henne lå brevet som Agnes hadde stjålet fra henne.

Blodet frøs til is i årene på Agnes. Hun hadde glemt å legge brevet tilbake i skuffen da hun gikk på boden. Hun hadde bare lagt det inn i konvoluttene og latt det ligge der på skrivebordet. Og nå hadde tydeligvis Josefin vært inne på kontoret og funnet det. Agnes svelget og ble fullstendig tappet for ord. På bordet lå nemlig ikke bare brevet …

«Det var du som tok det,» sa Josefin iskaldt. «Du har løyet meg rett opp i ansiktet i to uker. Hvor har du vært hen nå? Svart på brevet, kanskje? Vært hos lensmannen? En løgnaktig tjuv er du.»

Agnes ville svare. Hun ville rope tilbake og si at hun ikke var den eneste i stuen som hadde hemmeligheter. Hun ville spørre hvordan Josefin våget å si slikt når hun selv hadde tyveri og forsøk på mordbrann på samvittigheten. Men hun klarte ikke å få frem et ord. Josefin var svart i blikket, og stemmen hennes var som stikkende nåler. Men det var heller ikke det som skremte Agnes fra å si noe.

For ved siden av brevet på bordet lå revolveren. Hennes egen revolver. Hvordan i all verden hadde Josefin fått fatt i den? Den lå jo innelåst i skuffen på kontoret. Josefins slanke hånd grep langsomt rundt skjeftet.

«Det skulle du ikke ha gjort, Agnes. Det skulle du ikke ha gjort.»

1

Hundalen, september 1900

Det hvilte en vantro stillhet over forsamlingshuset. Alle stirret på doktoren, som om de ikke riktig kunne tro hva de akkurat hadde hørt. Likevel sank doktorens ord langsomt inn hos kvinnene som sto der tett sammen. Tyfus. Flere rammet på anlegget. En person i Hundalen …

Forsamlingshuset var fylt opp med folk, for det meste kvinner. De fleste var rallarkokker, men Maiken så også ingeniørfruer, kaféeiere og andre kjentfolk. Samtlige kvinner i Hundalen og omegn var visst blitt tilkalt i all hast. Det var Thea som hadde hentet Maiken, og bedt henne komme bort til huset med det samme. De to hadde trodd det gjaldt noe helt annet, noe trivielt. Ingen kunne ha forestilt seg noe som dette. Tyfus.

Maiken tok et bedre tak rundt Ingrid, som lå i bæresjalet, og lot blikket gli over forsamlingshuset. Nærmest henne sto Thea, med et stramt drag om munnen. Petra sto der, stiv som en pinne, og holdt rundt Kaja. Unni fra nullbrakka så også temmelig blek ut. Rikke Ahlstrøm sto sammen med sin niese, Siri. Helt forrest i rommet satt lærerfruen med sine to barn. Og helt bakerst, like ved døren, sto Ragnhild, med Nora tett inntil seg. Doktoren fortsatte å snakke, men Maiken klarte ikke å høre etter.

Kunne det virkelig stemme? tenkte Maiken. Alle kvinnene så ut til å være like forbløffet. Selv om det hadde vært tilfeller av tyfus i Victoriahavn tidligere på sensommeren og høsten, hadde det virket så fjernt. Rombaksbotn og anlegget var langt unna, en helt annen bygd. Maiken innså hvor dum hun hadde vært som ikke hadde forberedt seg på at smitten ville nå dem også. Så mye båttrafikk det var mellom Victoriahavn og anlegget.

En i Hundalen var smittet, hadde doktoren sagt. Og Alida var ikke å se på møtet. Så vidt Maiken kunne se, var hun den eneste kvinnen i området som ikke var til stede … Kunne det virkelig være slik? Var det Alida som var smittet av tyfusen? Maiken pustet dypt. Kanskje var det frykten som gjorde at fantasien løp løpsk med henne. Alida ville trolig holde kafeen åpen, og hadde sendt Ragnhild bort for å få med seg nyhetene i forsamlingshuset. Likevel murret det i magen. Maiken snudde på hodet og stirret på Ragnhild. Søkte etter svar. Ungjenta vek først unna blikket hennes og trakk Nora tettere inntil seg. Men så nikket hun svakt, og Maiken forsto. Alida hadde fått tyfus.

«Herrefred,» stønnet hun, og en klump bygget seg opp i magen.

Flere av kvinnene snudde seg mot henne. Frøken Ahlstrøm kikket på henne med et forskrekket blikk. «Er det deg, Maiken? Er det du som er syk?»

Små gisp lød, og kvinnene som sto rundt Maiken, trakk seg unna med det samme, med hånden for munnen.

Maiken ristet fort på hodet. «Nei, det er ikke meg. Jeg ble bare rent forskrekket,» sa hun og slo hjelpeløst ut med hånden. Hun ville ikke avsløre for hele forsamlingshuset at det var Alida. Det ville vel tidsnok komme ut. «Dette er helt forferdelig,» sa hun spakt.

Kvinnene nikket og begynte å skravle i munnen på hverandre.

Doktoren kremtet, og praten stilnet. «Jeg blir her i Hundalen for en stund. Vi håper å kunne begrense smitten så mye som mulig. Sykestuen vil selvsagt ta imot smittede, og kanskje vil vi også måtte gjøre om forsamlingshuset til lasarett.»

Rikke Ahlstrøm nikket myndig til doktoren og forsøkte tydelig å beholde roen, selv om hun så svært blek ut. «Nå er det viktig at dere alle sammen hører på hva doktoren har å si. Vi innretter oss etter det vi får beskjed om,» formante hun kvinnene.

Nora begynte å gråte i favntaket til Ragnhild, og den unge moren begynte å vugge barnet mens tårene rant. Hvor ille var det med Alida? Maiken hadde hatt det så travelt de siste dagene, og besøk i Spiseriet hadde det ikke blitt tid til. Det var altfor lenge siden hun hadde sett venninnen. Hvor lenge hadde hun vært syk? Når hadde det blitt oppdaget? Maiken hadde tusen spørsmål, og verket etter å snakke med Ragnhild. Men hun ble stående pal.

Hun la merke til at doktoren vekslet blikk med Ragnhild, før han fortsatte. «Personen som er blitt smittet her i Hundalen, driver spiseforretning. Flere gjester er innom der daglig, og det er ikke usannsynlig at noen av dem har brakt med seg smitten fra Victoriahavn. Smitten kan også ha spredt seg gjennom drikkevannet. I alle fall er det stor sjanse for at den vil gjøre det fra nå av. Dere henter alle sammen vann i elven, gjør dere ikke?»

Flere av kvinnene nikket. Siri klemte hånden til tanten, men det gjorde ikke Rikke Ahlstrøm synlig roligere. Grethe Vik så ut til å ville si noe, og flere av kvinnene begynte å snakke i munnen på hverandre.

«Jeg hentet vann der like før møtet!» ropte en av dem. «Barnet mitt drakk av vannet i morges,» sa en annen. Redselen i stemmene deres skar igjennom.

«Det vil bli iverksatt tiltak for drikkevannet,» sa doktoren rolig. «Det eneste dere kan gjøre nå, er å forholde dere i ro. Ikke omgås de som er smittet. I tillegg må hygienen forbedres. Det er det aller viktigste punktet. Jeg kommer til å ta en prat med frøken Ahlstrøm her, og hun vil ved en snarlig anledning gi dere en innføring i god hygiene. Dette bør dere begynne å praktisere straks.» Doktoren fortsatte å legge ut om den dårlige hygienen på anlegget, og pekte på utedoene, de trange og kummerlige forholdene i brakka og kokkenes matlagning. Maiken så at flere av rallarkokkene hevet øyenbrynene til dette, men ingen av dem sa noe.

«Viktigst av alt er håndvasken,» avsluttet doktoren. Han trakk pusten dypt. «Som sagt vil kvinneforeningen stå for et lite kurs om hygiene, og ellers vil dere holdes orientert om hvordan dette utarter videre.»

Kvinnfolkene gikk urolig ut av forsamlingshuset, og flere av dem hadde allerede lagt hånden over munnen og så seg mistenksomt rundt, i tilfelle noen rundt dem kunne være smittet.

«Hva med rallarene?» spurte Maiken, og klarte ikke å forlate forsamlingshuset riktig ennå. «Er det noen av dem som er smittet?»

Doktoren nikket. «I Norddalen er det visst to rallarer som ligger syke. De er selvsagt ikke på arbeid sammen med de andre, og vi håper det vil stanse der.» Svaret var kort og kontant, og Maiken forsto at han ikke hadde flere svar å gi dem. Hun ville vite hvem som lå syke, og hvor langt sykdommen var kommet. Plutselig kom hun på noe.

«Vent!» sa hun til doktoren. Han sto nå i prat med sykepleiersken.

«Hva nå?» sa doktoren og hørtes irritert ut. «De må nesten vente til vi vet mer. Gå hjem nå, og gjør som jeg har sagt med tanke på hygienen. Det er ikke mer å si akkurat nå.»

Maiken overhørte ham. «De nevnte at det var en person i Rombaksbotn som var blitt smittet. Vet De hvem?»

«Selvsagt vet jeg hvem det er. Jeg har selv sett til den syke.»

«Er det Agnes Madssen?» spurte Maiken inntrengende. «Det er søsteren min, og jeg må få vite om det er henne. Vær så snill.»

Doktoren ble mildere i tonen. «Det var en kjørekar.»

Maiken nikket takknemlig og forlot forsamlingshuset. Hun så for seg at alle de andre var gått hjem, men nesten alle sto samlet utenfor huset. Noen av dem hadde hånden diskré opp mot fjeset, og Maiken trakk ubevisst Ingrid tettere inntil seg og gjemte henne inni bæresjalet.

«Jeg hørte at du maste på doktoren. Er du bekymret for søsteren din, Maiken?» var det en som spurte. Det var en ung dame fra Norddalen, fruen til en bas. «Det er vel med rette, om jeg kan si det slik.»

Maikens blikk ble smalere, og hun så på kvinnen. «Hva mener du?»

«Er det noen som har et stort renn av folk, så er det forretningen hennes i Botn. Og hvis smitten kom til kafeen her i Hundalen, så kan du vel selv tenke deg hvor fort den vil komme til det huset der nede. Alida selger tross alt bare kaffe og brød, mens i Botn utveksles langt andre saker,» sa kvinnen freidig. «Doktoren snakket om hygienen, og der nede tør jeg jammen ikke tenke på hvordan det må være. Der har jeg hørt det finnes både lus og det som verre er.»

Alle kvinnene rundt fulgte med i samtalen.

Maiken ble rød, men lot seg ikke vippe av pinnen. «Det er like fullt søsteren min,» svarte hun så rolig hun bare kunne. «Og jeg er engstelig for henne. Dessuten har jeg aldri hørt at det skal være noe lus der nede i stuen hennes.»

Kvinnen fra Norddalen trakk på skuldrene. «Du vet det vel best selv,» sa hun enkelt og klarte å få inn et stikk til.

Maiken smalnet blikket, men orket ikke å svare. Det ville bare gjøre vondt verre. Dessuten hadde hun viktigere ting å tenke på akkurat nå.

«Vi bør alle være bekymret,» brøt Siri inn. Hun sto arm i arm med tanten, Rikke Ahlstrøm. Den ellers så myndige damen hadde sunket litt sammen og fått en dyp nyve over neseroten.

«Doktoren mener at hele smitten kan stanses,» innvendte Thea. «Det sa han jo. Foreløpig er det bare ett menneske i dalen som er smittet, og bare ett i Botn. To i Norddalen. Alle sammen er under behandling, og da går det vel bra?»

«Du er altfor godtroende,» sa Siri, men det lå ingen hån i stemmen. «Doktoren vil bare ikke skape panikk. Har dere noen gang hørt om en epidemi som stanser slik? Med fem syke, men ingen døde? På et sted som dette? Det har ikke jeg. Jeg sier det ikke for å skremme, men for å gjøre dere oppmerksomme. Dere så hvordan det gikk inne i Victoriahavn. Flere døde.»

«Siri, da,» sa Rikke og rettet ryggen. «Det er slett ikke nødvendig å si slikt. Jeg skal holde dette kurset som doktoren snakket om. Jeg må bare få litt tid til å summe meg.»

«Du ser blek ut,» bemerket en av kokkene freidig.

«Nå må dere unnskylde,» sa Siri, smilte stivt og førte med seg tanten gjennom folkemengden.

Stillheten som hang igjen, var påtrengende. Uten at noen sa noe oppløste gruppen seg, og folk gikk hver til sitt. Det var til slutt bare Maiken og Thea igjen.

Thea ristet på hodet. «Du må ikke høre på sånn skitprat som det hun fra Norddalen sa. Vi har alle like stor grunn til bekymring. Tyfusen skiller ikke på fattig og rik, og på hvem som er fine.»

Maiken smilte matt. Thea mente det godt, og hun orket ikke mer diskusjon. Alle forsto at Agnes var i faresonen, og Theas trøst var fattig. «Jeg må komme meg hjemover nå.»

Thea nikket og forsvant bortover mot brakka si.

Maiken ble stående igjen, som limt fast til bakken. Ingrid lå helt rolig i favnen hennes, og Maiken la hendene beskyttende rundt den lille kroppen. Tyfus. Bare ordet var nok til å gjøre henne urolig. Og nå var den kommet til anlegget. Hadde Siri rett i det hun sa? Ville det bli verre? Ville mange flere bli syke? Den grusomme sykdommen, tenkte Maiken og grøsset. Hun hadde hørt historier og skremsler. Tankene gikk til Ragnhild igjen. Hun hadde vært den første ut av forsamlingshuset i sted, og Maiken forsto hvorfor. Kvinnene hadde trukket seg unna henne straks de forsto at Alida var syk.

Lå hun hjemme hos seg selv? Eller var hun blitt innlagt på sykestuen allerede? Maiken visste at hun ikke burde gå bort til Spiseriet. Hun hadde Ingrid å tenke på. Likevel var det mot kafeen beina førte henne. Hun måtte se Alida, se hvordan det sto til med venninnen. Snakke med henne, høre henne si at alt kom til å gå bra.

På døren til Spiseriet hang Stengt-skiltet. Maiken svelget. Selvsagt hadde de måttet lukke kafeen. Hun løftet hånden og banket forsiktig på.

«Ragnhild, er du der inne? Det er Maiken!»

Døren ble straks åpnet på gløtt. Ragnhilds ansiktet var grimet av gråt. «Maiken, du må ikke komme hit. Doktoren har sagt at jeg ikke skal slippe inn noen. Du kan få smitten,» hikstet hun frem.

Maiken overhørte henne og skjøv døren helt opp. «Hvor er Alida?»

«Hun ligger på kammerset,» sa Ragnhild og gned bluseermet over ansiktet for å tørke tårene. «Hun skal flyttes til sykestuen straks. Jeg har pleiet henne hele tiden hun har vært syk. Jeg har hatt noe for munnen hele tiden, altså. Og jeg har vært veldig nøye med hygienen, akkurat som doktoren sa. I alle fall etter at jeg begynte å forstå at det kunne være noe alvorlig. Men jeg angrer på at jeg gikk ut. Jeg burde ikke ha gått på det møtet.»

Maiken kunne ikke hjelpe for at hun ble skremt, og hun forsøkte å ikke komme for nær Ragnhild. «Hvor lenge har Alida vært syk?»

«I noen dager. Jeg forsto ikke hva det kunne være. I går kveld ble hun virkelig dårlig. Jeg tilkalte Myklevand, for jeg håpet han hadde noen medisiner. Ja, sykepleiersken hadde også sett på henne, men hun forsto ikke hva det kunne være som feilte henne. Myklevand kom, og han så straks hva som var fatt og fikk tilkalt doktoren. Nervefeber, sa han.» Ragnhild trakk pusten dypt. «Alt har hendt så fort, Maiken. Doktoren kom i morges, og da hadde han vært i Botn og sett på en syk der. Han sa med en gang at det var tyfus,» sa Ragnhild med et hikst. «Ole vet ikke om det engang. Han stoler ikke på Myklevand, og doktoren var her først dro på arbeidet. Og han har ikke vært bekymret for Alidas sykdom i det hele tatt, for han mente det bare var en høstforkjølelse. Han er sikkert smittet, han også, så uforsiktig som han har vært.»

Maiken grøsset ufrivillig. Om det virkelig var som Ragnhild sa, kunne Ole også være smittet nå. Og han var oppe ved linja, sammen med resten av rallarene. Maiken begynte å føle seg svimmel, og igjen klemte hun Ingrid tettere. «Så Ole vet det ikke, sier du? Burde ikke noen fortelle ham det?»

Ragnhild trakk på skuldrene. «Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre! Forretningen er selvsagt stengt, og jeg har vasket rundt i kafeen flerfoldige ganger. Men åpne kan vi ikke gjøre, for ingen vil vel komme forbi her nå som smitten har vært innenfor. Det går rykter om at Alida har vært urenslig og at det er hun som har påført andre smitten, men jeg tror ikke det kan være tilfelle.»

Maiken nikket langsomt og forsto at ungjenta måtte ha hatt mange bekymringer og tanker de siste dagene. Hun var glad hun hadde gått innom og lovet seg selv å hjelpe Ragnhild.

«Jeg kan ikke gå helt opp til linja, for jeg har Nora, og doktoren mente det var bra at Alida forlot huset før Ole kom hjem. Derfor ba han meg om å forholde meg helt i ro. Jeg tror han bare går og venter på at jeg også skal få tegn på tyfusen,» sa Ragnhild skjelvende.

«Doktoren vet nok hva han gjør,» sa Maiken beroligende. «Bare gjør som han sier, og vent på Ole. Alida vil få det bedre på sykestuen,» nikket hun. «Ole vil nok vite hva som må gjøres herfra. Du har vært flink, Ragnhild, og kafeen skal du ikke tenke på nå.»

Ragnhild så ikke ut til å være overbevist, og kastet stadig urolige blikk i retning kammerset. Maiken fulgte blikket hennes.

«Vi har måttet legge henne på mitt og Noras kammers. Da hun begynte å bli så dårlig, klarte hun ikke lenger den bratte loftstrappen,» forklarte Ragnhild lavt.

Maiken nikket. «Hvor dårlig er hun?»

«Jeg vet ikke, men det virker ganske ille. Hun ligger og ynker seg støtt, og har forferdelig mageverk,» snufset hun.

«Jeg må få se henne,» sa Maiken bestemt.

«Jeg tror ikke det er så lurt. Jeg vil ikke at du skal bli smittet.»

«Jeg blir ikke smittet av å bare kikke inn i kammerset. Jeg skal holde meg for munnen. Jeg vil bare se henne.»

«Legg i det minste Ingrid i vuggen sammen med Nora. Jeg har holdt Nora helt unna Alida, selv da vi bare trodde det var influensa. De er så svake, disse små,» sa Ragnhild voksent.

Maiken løsnet Ingrid fra sjalet og la det sovende barnet ned i vuggen. Hun svelget tungt da hun så den bitte lille munnen til Ingrid som krummet seg i et smil i søvne, helt uvitende om smittsomme sykdommer og andre farer.

«Vi skal snart hjem, fine, lille Ingrid,» hvisket hun. «Du er helt trygg. Ingenting vondt skal få skje med deg.» Hun pustet dypt og gikk mot kammersdøren.

Ragnhild så urolig på henne. «Er du sikker, Maiken? Doktoren sa klart fra om at man ikke skulle være i nærheten av smittede.»

Maiken trakk opp et lommetørkle fra forkleet og la det over nesen og munnen. Hun åpnet døren forsiktig. Det var mørkt inne på kammerset. Det hadde ikke noe vindu, og parafinlampen på bordet var slukket. Maiken så mot sengen, og fikk først ikke øye på Alida. Hun tok et par steg inn i rommet, og så det blonde håret til venninnen stikke frem mellom ullteppene. «Alida, det er Maiken,» sa hun lavt. «Kjære vene, jeg håper det går bra med deg. Jeg skal la deg få hvile.»

Teppene rørte på seg. «Maiken, er det deg?» lød en sped røst fra sengen. Alida dukket frem mellom teppefoldene.

Maiken utstøtte et forskrekket rop og snublet bakover.