Michel Houellebecq

Muligheten av en øy

Oversatt av Thomas Lundbo

Michel Houellebecq

Muligheten av en øy

Oversatt av Thomas Lundbo

Til mine gode venner Antonio Muños Ballesta og hans kone Nico. Uten deres omsorg og hjertevarme kunne jeg ikke ha skrevet denne boka.

Velkommen til det evige liv, kjære venner.

Denne boka ble til takket være Harriet Wolff, en tysk journalist jeg møtte i Berlin for noen år siden. Før hun begynte intervjuet, ville Harriet fortelle meg en liten fabel. Hun mente denne fabelen ga en symbolsk framstilling av min egen posisjon som forfatter.

Jeg befinner meg i en telefonkiosk etter verdens undergang. Jeg kan ringe så mye jeg bare vil, uten begrensninger. Det er umulig å vite om det finnes noen andre overlevende jeg snakker med, eller om alt jeg sier egentlig bare er en monolog fra en forstyrret person. Noen ganger er samtalen kort, som om samtalepartneren min la på før jeg var ferdig; noen ganger varer den lenger, som om vedkommende lyttet med skamløs nysgjerrighet. Det er verken natt eller dag; det er ingen ende på denne situasjonen.

Velkommen til det evige liv, Harriet.

Hvem av dere fortjener evig liv?

Min nåværende inkarnasjon har begynt å degenerere; jeg tror ikke den kommer til å holde så mye lenger. I min neste inkarnasjon vet jeg at jeg kommer til å møte igjen Fox, den lille hunden min.

Den store fordelen med å ha hund er at det er mulig å gjøre den lykkelig. Den ber bare om små ting; hundens ego er veldig lite. Det er ikke utenkelig at kvinnene i en tidligere epoke befant seg i en tilsvarende situasjon – at de hadde det omtrent som husdyr. Bare det å være med i fellesskapet ga sikkert en form for huslig lykke som vi ikke lenger er i stand til å forstå; det ga sikkert en slags nytelse å være en funksjonell, veltilpasset organisme med en serie ukompliserte oppgaver å utføre – gjentagelsen av disse oppgavene fylte de like ukompliserte dagene. Alt dette er borte, også oppgavene; det finnes ikke noen mål som kan settes for oss; menneskenes gleder er utilgjengelige for oss, og deres sorger kan heller ikke ramme oss. Våre netter dirrer verken av skrekk eller ekstase, men vi lever, vi gjennomgår livet, uten gleder og uten mysterier; vi synes tiden virker kort.

Jeg møtte Marie22 første gang på en utdatert spansk server; overføringshastigheten var fryktelig lav.

Trettheten som ble skapt
Av den gamle, døde hollenderen
Er ikke noe som vil vise seg
Før mesterens gjenkomst.

2711, 325104, 13375317, 452626. På adressen hun oppga fikk jeg et glimt av musa hennes – hakkete, pikselert, men merkelig virkelig. Var hun en levende, en død eller et mellomstadieindivid? Antagelig et mellomstadieindivid, tror jeg; men det er noe det egentlig ikke er tillatt å snakke om.

Det er noe med kvinner som minner oss om evigheten. Kanskje det er fitta, som er koblet direkte til de store mysteriene – som om det var en tunnel inn til verdens dypeste mening, selv om det bare er et dverghull som er gått ut av bruk. Når kvinnene likevel kan gi et slikt inntrykk, er det bare bra for dem; det jeg sier er fylt av medfølelse.

Den ubevegelige nåden,

Som kjennes så knusende,

Stammer fra undergangen,

Men ender ikke i døden.

Vi skulle ha holdt opp. Holdt opp med alt, mellomstadiene, kontakten; men det var for sent. 258, 129, 3727313, 11324410.

Den første sekvensen var filmet ovenfra, og viste sletter som var dekket av svære, grå plastpresenninger; det var i nordre Almeria. Frukten og grønnsakene som vokste i drivhusene ble tidligere høstet inn av landarbeidere – oftest av marokkansk opprinnelse. Etter at alt var blitt automatisert, hadde de spredd seg i sierraene omkring.

I tillegg til de vanlige apparatene – el-sentral til det strømførende gjerdet, satellittstasjoner og mottagere – var enheten Proyecciones XXI,13 utstyrt med mineralgenerator og hadde sin egen drikkevannskilde. Den lå langt unna de sentrale kommunikasjonsveiene, og sto ikke på de nyeste kartene – den var bygd etter de siste oppmålingene. Etter at all lufttrafikk var blitt forbudt og det var satt opp støysendere som konstant forstyrret alle kanaler for satellittoverføring, var det i praksis blitt umulig å lokalisere eiendommen.

Den neste sekvensen kunne vært en drøm. En mann med mitt ansikt spiste en yoghurt i en stålfabrikk; bruksanvisningen til verktøymaskinene var skrevet på tyrkisk; det var lite sannsynlig at produksjonen ville gjenopptas.

12, 12, 533, 8467.

Den andre beskjeden fra Marie22 var som følger:

Jeg sitter alene i dette hølet,
Alene med fittehølet mitt.

245535, 43, 3. Jeg lyver når jeg sier «jeg». La oss sammenligne det sansende jeget, nøytralt og klart, med mellomstadiejeget. Selve kroppen tilhører meg, eller snarere, jeg tilhører kroppen. Hva kan vi observere? Fravær av kontakt. Frykt mine ord.

Jeg ønsker ikke å holde dere utenfor denne boka; dere er alle, levende som døde, lesere.

Det skjer utenfor meg; og jeg vil at det skal skje – slik, i stillhet.

I motsetning til hva man tror
Er det ikke ordet som skaper verden;
Mennesket snakker slik hunden bjeffer
For å uttrykke sinne, eller frykt.

Nytelsen er taus,
Akkurat som lykksaligheten.

Jeget er en syntese av våre nederlag; men det er en ufullstendig syntese. Frykt mine ord.

Denne boka er ment å opplyse de Framtidige. Så kan de tenke at mennesket altså klarte å produsere noe slikt. Det er ikke lite; det er ikke så mye heller; det er et mellomstadieprodukt.

Marie22, hvis hun overhodet eksisterer, er kvinne i samme grad som jeg er mann; i begrenset omfang, ikke beviselig.

Også jeg nærmer meg slutten på livsløpet mitt. Ingen vil få oppleve Åndens fødsel, bortsett fra de Framtidige; men de Framtidige er ikke levende vesener i vanlig forstand. Frykt mine ord.

Første del

DANIEL24s KOMMENTAR

DANIEL1,1

«Og hva gjør så en rotte som er på vakt? Den snuser.»

Jean-Didier – biolog

Hvor levende husker jeg vel ikke starten på min komikerkarriere! Jeg var sytten år, og var på en månedslang ferie på et ganske begredelig «all inclusive»-sted i Tyrkia – det var forresten siste gang jeg var på ferie med foreldrene mine. Den dustete søsteren min var tretten år og hadde begynt å gjøre alle gutter kåte. Det skjedde under frokosten; som vanlig hadde det begynt å bli kø ved eggerøren, som feriegjestene tydeligvis var spesielt glad i. Ved siden av meg sto et uttørket gammelt engelsk skinn (en ondskapsfull dame av den typen som flår rever for å pynte i stua), som allerede hadde forsynt seg grovt av eggerøren, og nå rasket hun med seg de tre siste pølsene som lå på metallfatet. Klokka var fem på elleve, det var like før frokostserveringen tok slutt, og det virket helt usannsynlig at kelneren skulle komme med flere pølser. Tyskeren som sto bak henne i køen stivnet til; gaffelen som allerede var på vei mot en pølse stanset halvveis i bevegelsen, ansiktet hans ble sprutrødt av sinne. Tyskeren var enorm, han var over to meter og veide minst hundre og femti kilo. Et lite øyeblikk trodde jeg han skulle kjøre gaffelen rett i synet på det gamle skinnet, eller ta kvelertak på henne og knuse skallen hennes mot stabelen med varme tallerkener. Hun var egoistisk slik gamle mennesker pleier å bli det, helt ubevisst, senilt, og trippet tilbake til bordet sitt som om ingenting hadde hendt. Tyskeren måtte ta seg sammen, han måtte virkelig slite for å beherske seg, men etter hvert senket roen seg over ansiktet hans igjen, og han gikk slukøret tilbake til selskapet sitt, uten pølser.

Jeg bestemte meg for å lage en sketsj basert på denne episoden. Den handlet om et blodig opprør på et charterhotell, som ble utløst av noen bagatellmessige mangler i «all inclusive»-konseptet: Det ble tomt for pølser under frokosten, og senere på dagen ble det krevd ekstrabetaling for minigolfen. Jeg framførte sketsjen samme dag på Talentaftenen (en gang i uka var det feriegjestene selv og ikke profesjonelle som sto for underholdningen); jeg spilte alle rollene selv, og slik begynte jeg allerede her å utvikle det som skulle bli min store spesialitet gjennom nesten hele karrieren, one man-showet. Så godt som alle kom for å se på underholdningen, for det var ingenting annet å finne på før diskoteket åpnet, slik at jeg faktisk hadde så mange som 800 tilskuere. Innslaget mitt var en stor suksess; jeg fikk masse applaus, og mange lo så de fikk tårer i øynene. Samme kveld på diskoteket kom det en pen brunette som het Sylvie bort til meg og sa at hun hadde ledd mye, og at hun likte gutter som hadde humor. Kjære Sylvie. Det var den kvelden jeg mistet jomfrudommen, og yrkesvalget mitt ble avgjort.

Etter gymnaset begynte jeg på en teaterskole; etter dette fulgte en lite ærerik periode i livet mitt. Jeg ble slemmere og slemmere, og samtidig også beskere og beskere i humoren min; og til slutt kom da også suksessen – og den ble mye større enn jeg hadde drømt om. Jeg hadde begynt med små sketsjer om ekteskap nummer to og tre og Le Monde-journalister, om middelklassens middelmådighet i sin alminnelighet – jeg var særlig flink på de incestuøse framstøtene til akademikere på toppen av karrieren overfor døtre og stedøtre med bar mage og G-strengen synlig over buksekanten. Kort sagt var jeg en bitende samtidskommentator; jeg ble ofte sammenlignet med Pierre Desproges. Samtidig som jeg fortsatte å rendyrke one man show-et, hendte det at jeg takket ja til å delta på TV-programmer, helst de dummeste med høyest seertall. Jeg klarte alltid å spille på denne dumheten, men på en subtil måte: Programlederen skulle føle seg litt truet, men ikke for mye. Jeg var faglig dyktig; jeg var bare litt oppskrytt. Men det var jeg ikke alene om.

Jeg vil ikke si at sketsjene mine ikke var morsomme, for morsomme var de. Jeg var faktisk en bitende samtidskommentator; jeg syntes bare det virket så lettvint, at det var så lite å observere og kommentere i samtiden; vi hadde skåret alt inn til beinet, gjort det enkelt; vi hadde brutt så mange grenser og mistet så mange tabuer, falske forhåpninger og naive lengsler; egentlig var det veldig lite igjen. På det sosiale området hadde man de rike og de fattige, og noen få muligheter til sosial mobilitet – klassereisen, som det var helt uproblematisk å ironisere over; og den mer alvorlige muligheten for å bli ruinert. På det seksuelle området hadde man noen som var tiltrekkende, og noen som overhodet ikke var det; det var et nokså fastlåst system, med noen få kompliserende faktorer (homoseksualitet etc.), som uansett lett lot seg redusere til størrelser som forfengelighet og narsissistisk konkurranse, som de franske moralistene allerede hadde beskrevet grundig tre hundre år tidligere. I tillegg fantes det selvfølgelig også helt vanlige folk, de som arbeidet og besørget den faktiske produksjonen av livsnødvendigheter, og de som – på en nokså komisk, eller rørende måte (men jeg var først og fremst komiker) – ofret seg for barna sine; de som verken var pene i sin ungdom eller særlig ambisiøse senere og som aldri ble rike, men som likevel av hele sitt hjerte trodde – fullt og fast, og mer oppriktig enn noen andre – på de rådende verdiene: skjønnhet, ungdom, rikdom, ambisjoner og sex, altså de som holdt samfunnet sammen. De kunne ikke, dessverre må jeg si, være tema for noen av sketsjene mine. Jeg hadde av og til med noen slike karakterer for variasjonens skyld, som en slags virkelighetseffekt; jeg begynte uansett å gå ordentlig lei. Det verste var at jeg ble betraktet som en humanist; en litt motstrøms humanist riktignok, men like fullt en humanist. Her er, som illustrasjon, en av vitsene jeg krydret forestillingene mine med:

«Vet du hva man kaller fettet rundt vagina?
– Nei.
En kvinne.»

Merkelig nok kunne jeg ha med den typen vitser og likevel få gode kritikker i Elle og Télérama; etter at det hadde dukket opp annen generasjons arabiske innvandrere på scenen, var det blitt mulig å skeie ut med sexistiske vitser. Og jeg skeiet ut på en konkret og elegant måte: Jeg slapp festet, tok meg inn igjen, helt kontrollert. Når det kommer til stykket, er den store fordelen med komikeryrket, og generelt sett med en humoristisk innstilling til livet i sin alminnelighet, at man ustraffet kan oppføre seg som en drittsekk, og til og med få godt betalt for sin sjofelhet, både på det seksuelle og det økonomiske plan, samtidig som alle synes det er helt greit.

Min antatte humanisme hvilte egentlig på et svært spinkelt grunnlag: En vag brodd mot byråkrater og en hentydning til likene av illegale svarte innvandrere som ble skylt opp på spanskekysten hadde vært nok til å gi meg et rykte som en venstreradikaler og en forsvarer av menneskerettighetene. Skulle jeg være en venstreradikaler? I sketsjene mine hendte det nå og da at jeg tok med noen ganske unge ATTAC-aktivister uten å la dem framstå som direkte usympatiske; det hendte også at jeg lot meg rive med av en viss type politisk agitering; som sagt var jeg faglig dyktig. Dessuten så jeg litt arabisk ut, og det gjorde det lettere å bli godtatt; antirasismen var vel omtrent det eneste konkrete innholdet som var igjen i venstreradikalismen. Jeg har forresten aldri skjønt hvordan jeg har fått det arabiske utseendet mitt, som ble mer og mer framtredende etter som årene gikk: Moren min var av spansk opprinnelse, og faren min hadde så vidt jeg vet bretonske aner. Den lille drittsøsteren min var helt klart av middelhavstypen, men hun var ikke halvparten så mørk i huden som meg, og hun hadde glatt hår. Man kunne virkelig begynne å lure på hvor trofast moren min egentlig hadde vært. Var det en eller annen Mustafa som var opphavet mitt? Eller – det var en annen mulighet – en jøde? Fuck with that: Det kom masser av arabere på showene mine, jøder også, forresten, om enn kanskje ikke fullt så mange, og alle sammen betalte billetten sin til full pris. Man er alltid opptatt av hvordan man kommer til å dø, men det er ikke like sikkert at man vil vite hvordan man er født.

Når det gjelder menneskerettighetene, var det selvfølgelig noe jeg ga totalt blaffen i; det var bare så vidt jeg gadd å interessere meg for rettighetene til pikken min.

På det feltet fikk jeg også videre utover i karrieren bekreftet det jeg hadde lært den første kvelden på sydenturen. Kvinner har stort sett ikke humor, og derfor regner de humor som en typisk maskulin egenskap; gjennom hele karrieren har jeg således hatt rikelig anledning til å plassere organet mitt i egnede hulrom. Egentlig var det aldri noe spesielt fantastisk med disse samleiene: De kvinnene som er interessert i komikere er vanligvis litt opp i årene, rundt førti, og har allerede begynt å skjønne at det går nedenom med alt sammen. Noen av dem har digre rumper, andre har hengepupper, noen har begge deler. De er altså stort sett ikke noe å få ståpikk av, og når ereksjonen blir svakere, svekkes gjerne interessen også. På en måte var de ikke gamle nok heller; jeg visste at de som nærmet seg femti, begynte å lete etter noe kunstig, lettvint og enkelt igjen – for øvrig uten å finne det. I perioden imellom gikk det rett og slett nedover med dem som seksuelt tiltrekkende vesener, og det klarte jeg heller aldri å legge skjul på – dessverre, må jeg si, for det er alltid ganske ubehagelig; jeg kunne ikke annet enn å bekrefte deres egne mistanker, mot min vilje fikk jeg dem til å se enda mørkere på livet: Nei, de var ikke i ferd med å bli modne kvinner, de var bare i ferd med å bli gamle; det var ikke en ny vår som ventet dem, men en masse frustrasjoner og smerter som først ville fortone seg bagatellmessige, men så ganske raskt uutholdelige; det er ikke noen sunn livsinnstilling, ikke i det hele tatt. Det stemmer at livet begynner ved femti, det er bare det at det slutter ved førti.

DANIEL24,1

Se de små skapningene som beveger seg i det fjerne; se. Det er mennesker.

I det svinnende dagslyset ser jeg uten sorg hvordan denne arten forsvinner. En siste solstråle glir over slettelandet, pas-serer fjellkjeden som rager over horisonten i øst, og legger seg som en rød glorie om det ørkenaktige landskapet. Det gnistrer i nettinggjerdet som går rundt eiendommen. Fox knurrer svakt; han kan være at det er ville i nærheten. Jeg føler ingen medlidenhet overfor dem, ingen form for tilhørighet; for meg er de bare helt vanlige aper, bortsett fra at de er litt mer intelligente, og dermed farligere. Det hender jeg låser opp døra i gjerdet for å redde en kanin eller en omstreifende hund; aldri for å redde et menneske.

Jeg kunne heller aldri tenke meg å pare meg med en av artens hunner. Mens skillelinjene mellom planter og virvelløse dyr stort sett er geografisk bestemt, er det først og fremst atferden som begrenser samkvemmet mellom høyerestående virveldyr.

Et eller annet sted i den Sentrale Byenheten blir det nå skapt et vesen som ligner på meg; det vil i hvert fall ha mitt utseende og de samme indre organene. Når livet mitt opphører, vil fraværet av signaler registreres i løpet av nanosekunder; framstillingen av min etterfølger vil umiddelbart iverksettes. En, eller i høyden to dager senere vil døra i gjerdet åpnes igjen, og så vil etterfølgeren min bosette seg mellom disse fire veggene. Det er ham denne boka er skrevet til.

Pierces første lov setter likhetstegn mellom et menneskes personlighet og dets hukommelse. Det finnes ingenting i personligheten som ikke kan festes til hukommelsen (enten denne hukommelen er kognitiv, prosedyral eller affektiv); det er for eksempel hukommelsen som gjør at søvnen ikke visker ut følelsen av identitet.

Ifølge Pierces annen lov er det språket som danner grunnlaget for den kognitive hukommelsen.

Pierces tredje lov definerer betingelsene for et ikke-biasert språk.

Pierces tre lover satte sluttstrek for de risikable eksperimentene med databasert nedlasting av menneskelig minne. I dag skjer overføringen i to trinn: dels direkte molekylært, dels gjennom det vi i dag kjenner som livshistorier, som egentlig bare var tenkt som et supplement, en overgangsløsning, men i forlengelsen av Pierces arbeider skulle de vise seg å bli av avgjørende betydning. Dette logiske kvantespranget førte altså samtidig til at en svært gammel kunstnerisk form – ikke ulik den som i gamle dager ble kalt selvbiografi – kom til heder og verdighet igjen.

Når det gjelder livshistorien, finnes det ingen klare regler. Historien kan begynne på et hvilket som helst punkt i tidsforløpet, akkurat som det første fokuset kan rettes mot et hvilket som helst utsnitt av bildet; det viktigste er at helheten i bildet litt etter litt gjenoppstår.

DANIEL1,2

«Når man ser hvor populært det er med bilfrie søndager, med alle som går tur langs elva, skjønner man godt hvordan det kommer til å ende ...»

Gérard – taxisjåfør

I dag er det blitt så godt som umulig for meg å huske hvorfor jeg giftet meg med min første kone; jeg tror ikke jeg hadde kjent henne igjen om jeg så hadde støtt på henne på gata. En del ting glemmer man, man glemmer dem virkelig; man tar feil når man tror at alt blir bevart i hukommelsens lønnkammer; noen hendelser, ja, de aller fleste av dem, blir ganske enkelt slettet, det finnes ingen spor etter dem, det er akkurat som om det aldri har skjedd. Og når det gjelder min kone, det vil si min første kone, så bodde jeg sikkert sammen med henne i to eller tre år; da hun ble gravid, droppet jeg henne umiddelbart. Jeg hadde lite eller ingen suksess på den tiden, så det ble et usselt forsørgerbidrag hun fikk.

Den dagen sønnen min begikk selvmord, lagde jeg speilegg med tomat. «Det er bedre å være en levende hund enn en død løve,» som Forkynneren så klokt sier det. Jeg hadde aldri vært noe glad i den ungen: Han var like dum som moren sin, og like ondskapsfull som faren. Bortgangen hans var langt fra noen katastrofe; mennesker som ham klarer man seg godt foruten.

Etter den første opptredenen min gikk det ti år med sporadiske og nokså utilfredsstillende eventyr før jeg møtte Isabelle. Jeg var trettini år, og hun var trettisju; jeg hadde fått stor suksess. Da jeg tjente min første million euro (og da mener jeg at dette virkelig var summen jeg hadde tjent, fratrukket skatt og plassert i en sikker investering), skjønte jeg at jeg ikke var en person fra en Balzac-roman. Hvis en person fra en Balzacroman hadde tjent en million, ville han i de fleste tilfeller straks begynne å tenke på hvordan han kunne tjene seg sin neste – bortsett fra de få som ville begynne å drømme om formuer på flere titalls millioner. For min egen del lurte jeg mest av alt på om jeg nå kunne avslutte karrieren – men jeg fant ut at jeg fikk fortsette.

På mine første skritt mot ære og rikdom hadde jeg av og til tatt for meg av forbrukets gleder; det er ingenting annet som viser hvor høyt utviklet vår epoke er, sammenlignet med de foregående. Man kan kverulere i det uendelige om folk var mer eller mindre lykkelige i tidligere tider; man kunne kommet inn på bortfallet av religiøse ritualer, kjærlighetens dårlige kår, diskutert fordeler, ulemper; man kunne nevnt framveksten av demokratiet, savnet etter det hellige, oppløsningen av de sosiale båndene. Alt dette var for øvrig emner jeg selv hadde tatt opp, det vil si i en humoristisk form, i sketsjer. Man kunne til og med sette spørsmålstegn ved det vitenskapelige og teknologiske framskrittet, og for eksempel mene at prisen man måtte betale for bedre medisinsk behandling, var økt sosial kontroll og en generell svekkelse av livsgleden. Men uansett ville ingen kunne motsette seg at det tjuende århundre var overlegent alle andre når det gjaldt forbruk: Det har aldri, ikke i noen annen sivilisasjon, eksistert noe som kan sammenlignes med den perfeksjonerte fleksibiliteten man finner på et velfungerende supermarked i vår tid. Jeg hadde vært en forbruker, med stor glede, særlig hadde jeg kjøpt sko; og så litt etter litt hadde jeg gått lei, og jeg skjønte at livet mitt nå, uten den daglige dosen av disse stadig fornyede små gledene, ville slutte å være enkelt.

På den tiden jeg møtte Isabelle, var jeg vel oppe i seks millioner euro. På dette stadiet ville en person fra en Balzacroman kjøpt seg en overdådig leilighet, fylt den opp med kunstgjenstander og ødslet bort alle pengene sine på en danserinne. Jeg bodde i en helt enkel treroms i 14. arrondissement, og hadde aldri ligget med en fotomodell – jeg hadde aldri hatt spesielt lyst engang. Jeg mente bare å huske at jeg en gang hadde pult en som hadde hatt noen mannekengoppdrag; det hadde ikke gjort noe uutslettelig inntrykk. Jenta var fin, hun, og hadde ganske store pupper, men var egentlig ikke så veldig mye bedre enn mange andre; alt i alt var jeg mindre oppskrytt enn henne.

Vi snakket sammen i omkledningsrommet mitt etter en fore-stilling som hadde vært en ren triumfferd. Isabelle var på denne tiden sjefredaktør for Lolita, etter at hun tidligere hadde jobbet for 20 Ans i flere år. Jeg var ikke spesielt begeistret for dette intervjuet, men jeg hadde kikket gjennom bladet og blitt overrasket over hvor utrolig horete slike tenåringsblader hadde blitt: Alle jentene hadde minimale T-skjorter, hotpants, stringtruser som stakk fram både på over- og undersiden, og de sugde akkurat slik de skulle på en kjærlighet på pinne . . . alle de riktige detaljene var med. «Joda, men de har en merkelig høy posisjon i markedet ...» sa manageren min. «Dessuten kommer sjefredaktøren selv, jeg tror det er et godt tegn ...»

Det finnes visst mennesker som ikke tror på kjærlighet ved første blikk; uten at det nødvendigvis trenger å skje akkurat ved første blikk, er det åpenbart at den gjensidige tiltrekningen oppstår svært raskt; bare noen få minutter ut i møtet vårt skjønte jeg at vi kom til å få en historie sammen, og at det kom til å bli en lang historie; jeg skjønte også at hun merket det selv. Etter noen innledende runder der hun spurte om jeg fikk sceneskrekk, om hvordan jeg forberedte meg osv., ble hun stille. Jeg kikket gjennom bladet igjen.

«Det der er ikke egentlig lolitaer ...» bemerket jeg til slutt. «Her er det jo bare seksten–syttenåringer.»

«Ja, du har rett,» svarte hun, «men Nabokov bommet med fem år. Det de fleste menn liker best, er ikke perioden før puberteten, men det som kommer like etterpå. Uansett var ikke Nabokov akkurat noen stor forfatter.»

Også jeg hadde alltid hatet den middelmådige, manierte pseudodikteren, den knotete Joyce-imitatoren som dessverre for ham ikke hadde noe av den litterære kraften som av og til trengte gjennom den tunge, overlessede stilen til den gale iren. Når jeg tenkte på Nabokov, så jeg alltid for meg mislykket butterdeig.

«Nei nettopp,» fortsatte hun, «men når en bok som er så dårlig skrevet, og attpåtil er skjemmet av en grov feil når det gjelder hovedpersonens alder, tross alt er blitt en veldig god bok, som har skapt sin egen myte og er gått inn i dagligtalen, så må jo forfatteren ha rørt ved noe viktig.»

Hvis vi skulle fortsette å være enige om alt, kom det antagelig til å bli et ganske kjedelig intervju. «Vi kunne gå og spise et sted og ta resten der,» foreslo hun. «Jeg vet om en bra tibetansk restaurant i Rue des Abbesses.»

Som i ethvert seriøst forhold lå vi selvfølgelig med hverandre første kveld. Da hun kledde av seg, viste hun et lite øyeblikk en sjenanse som raskt gikk over i stolthet: Hun hadde en usedvanlig smidig og fast kropp.

«Hva er det du trener med?» spurte jeg.

«Klassisk ballett.»

«Ikke noe aerobics og stretching eller noe sånt?»

«Nei, det er bare tull; du kan tro meg på mitt ord, jeg har tross alt jobbet i dameblader i ti år. Det eneste som funker er klassisk ballett. Det er selvfølgelig fryktelig slitsomt, og man må være veldig disiplinert; men det passer meg bra, jeg er egentlig ganske tvangspreget.»

«Er du tvangspreget?»

«Ja da, bare vent, så skal du se.»

Det som slår meg nå i ettertid, når jeg tenker tilbake på Isabelle, er hvor utrolig ærlige vi var med hverandre, helt fra første stund, også når vi kom inn på emner som kvinner vanligvis ikke vil avsløre noe om, siden de går rundt med den vrangforestilling at litt mystikk skaper en slags erotisk spenning i forholdet, mens de aller fleste menn i virkeligheten blir voldsomt opphisset av damer som gjør direkte seksuelle tilnærmelser. «Det er ikke noe særlig vanskelig å tilfredsstille en mann ...» sa hun litt spøkefullt under vårt første stevnemøte på den tibetanske restauranten, «jeg har i hvert fall alltid fått det til.» Hun snakket sant. Hun snakket sant også da hun sa at det ikke var noe spesielt eller noe rart med trikset hennes. «Man trenger bare å huske,» sa hun med et sukk, «at menn er utstyrt med baller. Kvinner vet godt at menn har pikk, de vet det til og med altfor godt, og etter at også menn er blitt seksualobjekter, er kvinnene blitt helt besatt av pikken; men når de knuller, så glemmer de i ni av ti tilfeller at ballene er veldig følsomme. Uansett om det er mens man runker eller suger eller knuller må man av og til ta litt på ballene, enten bare berøre dem lett, kjærtegne dem, eller klemme dem ordentlig, alt etter hvor harde de blir. Det er hele hemmeligheten.

Det var vel rundt klokka fem om morgenen, og jeg hadde nettopp fått utløsning inni henne, og dette funket, det funket virkelig bra, alt var godt og ømt og jeg hadde følelsen av å gå inn i en lykkelig periode i livet, da jeg plutselig, uten noen spesiell foranledning, la merke til innredningen i rommet – jeg husker at lyset fra månen akkurat da falt over et et gammelt trykk av et neshorn, av den typen man gjerne finner i oppslagsverker om dyr fra 1800-tallet.

«Synes du det er fint her?»

«Ja, du har god smak.»

«Synes du det er rart at jeg har god smak når jeg jobber for et sånt drittblad?»

Det kom åpenbart til å bli veldig vanskelig å holde tankene mine skjult for henne. Merkelig nok fylte denne erkjennelsen meg med en slags glede; jeg går ut fra at det er et tegn på ekte kjærlighet.

«Jeg tjener bra der . . . Ofte er det nok, vet du.»

«Hvor mye tjener du?»

«Femti tusen euro i måneden.»

«Det er ganske bra, ja; men jeg tjener faktisk mer for tiden.»

«Det er ikke så rart. Du er en gladiator, du står midt ute på arenaen. Det er ikke rart du tjener bra: Du risikerer livet, du kan bukke under når som helst.»

«Å ...»

Akkurat det var jeg ikke helt enig i; jeg husker at jeg følte en ny glede. Det er bra at man er enige, at man kommer overens om det meste, og i begynnelsen er det faktisk en betingelse; men det er også bra å ha noen få motstridende oppfatninger, om ikke annet så for å kunne diskutere seg fram til enighet igjen etterpå.

«Du har vel ligget med ganske mange jenter som har vært og sett på forestillingene dine ...» fortsatte hun.

«Det har blitt noen, ja.»

Ikke så veldig mange, egentlig, kanskje femti, toppen hundre, og jeg lot være å si at den natten vi hadde hatt sammen hadde vært den overlegent beste; jeg hadde følelsen av at hun visste det selv. Ikke fordi hun var innbilsk eller spesielt forfengelig, det var noe hun skjønte intuitivt, fordi hun hadde en viss sosial teft og dessuten fordi hun selv var nøyaktig klar over sin egen erotiske verdi.

«Jenter ser nok litt etter berømmelse, men det er ikke bare derfor de blir tiltrukket av menn som står på scenen,» fortsatte hun. «De har også følelsen av at han som står på scenen faktisk risikerer livet, for publikum er et stort og farlig dyr som når som helst kan tilintetgjøre ham, jage ham, tvinge ham på flukt i spott og skam. Den belønningen de kan gi ham for at han risikerer livet på scenen, er sin egen kropp; det er akkurat som med en gladiator eller en tyrefekter. Det er tåpelig å tro at slike primitive mekanismer er blitt borte; dette er noe jeg vet mye om, jeg bruker det, det er slik jeg tjener til livets opphold. Jeg vet nøyaktig hvor seksuelt tiltrekkende en rugbyspiller, en rockestjerne, en skuespiller, en racerbilsjåfør er. Dette bestemmes av eldgamle strukturer, og så skaper moten og tiden noen små variasjoner på overflaten. De gode jentebladene er de som greier å være akkurat så vidt i forkant av disse variasjonene.»

Jeg tenkte meg om en god stund; jeg måtte prøve å få henne til å forstå hva jeg mente her. Jeg vet ikke om det var viktig – jeg hadde bare lyst.

«Du har helt rett ...» sa jeg. «Bortsett fra at i mitt tilfelle risikerer jeg ingenting.»

«Hvorfor ikke?» Hun hadde satt seg opp i senga og så overrasket på meg.

«Jo, for selv om publikum skulle få lyst til å kaste meg ut, så kan de ikke gjøre det, for de har ingen å sette i mitt sted. Jeg er faktisk uerstattelig.»

Hun rynket øyebrynene, så på meg; sola hadde stått opp nå, og jeg så hvordan brystvortene beveget seg i takt med åndedrettet hennes. Jeg hadde lyst til å ta en av dem i munnen, begynne å patte og ikke tenke på noen ting lenger; jeg kom til at det kanskje tross alt var bedre å la henne finne ut av det selv. Det tok henne bare et halvt minutt; hun var virkelig en intelligent jente.

«Ja, det stemmer,» sa hun. «Det er ikke helt normalt å være så ærlig som deg. Jeg vet ikke om det er på grunn av noe som har skjedd deg, eller om det er måten du er oppdratt på eller noe, men det finnes sikkert ikke to som deg innenfor én generasjon. Jo, det stemmer at folk har mer bruk for deg enn du for dem – i hvert fall når det gjelder folk på min alder. Men om noen år kommer det til å forandre seg. Du vet jo det bladet jeg jobber for: Vi prøver å skape en kunstig verden med mennesker som synes alt er lett, som verken blir berørt av humor eller alvor, som skal leve hele livet i en stadig mer desperat higen etter kulhet og sex; det er en generasjon av evige kids. Vi kommer til å klare det, selvfølgelig gjør vi det, og i en slik verden vil det ikke være plass til sånne som deg. Men det er vel ikke så farlig, du har vel klart å legge deg opp litt penger.»

«Seks millioner euro,» Jeg sa det mekanisk, uten å tenke på det; det var et annet spørsmål som hadde ligget og kvernet i hodet mitt i flere minutter:

«Det bladet ditt . . . Jeg kan da umulig ha noe særlig til felles med leserne dine. Jeg er kynisk, bitter, jeg kan ikke være noe særlig interessant for andre enn tvilerne i samfunnet, pessimistene som synes at undergangen er nær; dette intervjuet kan da umulig passe med bladets profil.»

«Nei, du har rett,» sa hun, med en ro som i ettertid virker forbløffende – hun var så åpen og ærlig, så dårlig til å lyve.

«Det blir ikke noe intervju; det var bare en unnskyldning for å treffe deg.»

Hun så meg rett inn i øynene, og akkurat da var jeg i en slik tilstand at det var nok å høre henne snakke for å få ståpikk. Jeg tror hun ble rørt av det følsomme, det menneskelige ved denne ereksjonen; hun la seg ved siden av meg, la hodet på skulderen min og begynte å runke meg. Hun tok seg god tid, klemte hånda godt rundt ballene mine, og varierte styrken og hastigheten i bevegelsene. Alle spenningene forsvant fra kroppen min mens jeg henga meg til kjærtegnene. Det oppsto noe mellom oss da, en slags uskyldstilstand. Jeg hadde tydeligvis overvurdert kynismen min. Hun bodde i 16. arrondissement, oppe ved Passy-kirkegården; i det fjerne gikk en metro på en bro over Seinen. Det begynte å bli dag, trafikkduren ble tydelig; sæden sprutet over puppene hennes. Jeg tok henne i armene mine.

«Isabelle ...» sa jeg i øret hennes, «jeg skulle gjerne vite hvordan du har havnet i det bladet.»

«Det er bare litt over et år siden, Lolita er ikke kommet lenger enn til nummer 14. Jeg var lenge i 20 Ans, jeg var innom alle stillingene: Germaine, sjefredaktøren, stolte ett hundre prosent på meg. Til slutt, like før bladet ble kjøpt opp, ble jeg utnevnt til assisterende sjefredaktør; det var egentlig det minste hun kunne gjøre, for i to år var det jeg som gjorde alt arbeidet hennes. Likevel avskydde hun meg; jeg husker godt det hatske blikket hun sendte meg da hun ga meg invitasjonen fra Lajoinie. Du vet hvem Lajoinie er, det er vel et navn du har hørt før?»

«Jo, et par ganger ...»

«Han er ikke så kjent for det store publikum. Han var aksjonær i 20 Ans; han satt ikke på aksjemajoriteten, men det var han som pushet på for å selge; det var et italiensk mediekonsern som kjøpte det. De kvittet seg selvfølgelig med Germaine; italienerne hadde tenkt å beholde meg, men da Lajoinie inviterte meg hjem til seg på brunch, så betydde det at han hadde noe annet i tankene for meg; Germaine skjønte det, selvfølgelig, og det gjorde henne rasende. Han bodde i Marais, like ved Place des Vosges. Jeg ble helt satt ut da jeg kom: Der var Karl Lagerfeld, Naomi Campbell, Tom Cruise, Jade Jagger, Björk . . . Ikke akkurat de folka jeg pleide å omgås.»

«Er det ikke han som har det bladet for homser som går så bra?»

«Nja. I utgangspunktet var det ikke egentlig homsene som var målgruppen for GQ, det var mer sånn ironisk macho, med babes, biler, militære nyheter. Etter et halvt års tid oppdaget de at det var ekstremt mange homser blant leserne, og ble egentlig ganske overrasket over det; jeg tror aldri de helt klarte å finne ut hva det kom av. Uansett solgte han hele bladet ganske kort tid etter, og det ble lagt veldig godt merke til i bransjen: Han solgte GQ mens det var på topp, mens alle trodde det bare skulle vokse og vokse, og lanserte 21 i stedet. Etter det gikk det nedover med GQ, jeg tror opplagssvikten i Frankrike var på 40 %, og 21 ble det mestselgende bladet for menn – det har nettopp gått forbi Le Chasseur français. Formelen i 21 er veldig enkel, det retter seg utelukkende mot den metroseksuelle mannen, med treningstips, skjønnhetspleie og trender. Ikke et fnugg av kultur, ikke et gram nyhetsstoff, og null humor. Så jeg var ganske spent på hva han hadde tenkt å tilby meg. Han var svært vennlig, presenterte meg for alle og lot meg sitte rett overfor ham. ’Jeg har stor respekt for Germaine ...’ begynte han. Jeg holdt på å dette av stolen. Ingen kunne ha respekt for Germaine; man kunne da umulig føle noe annet enn avsky for den gamle alkoholiserte røya, forakt kanskje, medlidenhet, vemmelse, mye forskjellig, men man kunne i hvert fall ikke ha respekt for henne. Senere skulle jeg oppdage at dette bare var hans måte å drive personalledelse på: ikke si noe stygt om noen, ikke under noen omstendighet, aldri, men i stedet skryte hemningsløst av de andre, uansett om det var fortjent eller ikke – samtidig som han kunne gi dem sparken neste dag. Men jeg følte meg uansett litt brydd, og prøvde å pense samtalen over på 21.

’Vi øn-sker ...’ sa han. Han snakket litt rart, med trykk på hver stavelse, som om han snakket på et fremmed språk, ’mine kolleger i bransjen er altfor opp-tatt av den a-me-rikan-ske pres-sen, det er min opp-fat-ning. Vi er fortsatt euro-pe-e-re . . . for oss er Eng-land den naturlige re-fe-ransen.’

21 var selvfølgelig en kopi av et engelsk forbilde, men det var GQ også; det forklarer ikke hvorfor han gikk fra det ene bladet til det andre. Var det gjort undersøkelser i England, hadde man sett en dreining i interessene til leserne?

’Ik-ke som jeg har kjenn-skap til. Du er veldig pen ...’ fortsatte han uten noen som helst sammenheng. ’Men du kunne vært litt mer mediekåt.’

Jeg satt like ved siden av Karl Lagerfeld, som spiste i ett sett: Han tok for seg av laksefatet med bare nevene og dyppet stykkene i dillsausen før han stappet hele biten i munnen. Tom Cruise skottet av og til bort og vemmet seg tydelig; Björk derimot syntes åpenbart at det var svært interessant, men hun har jo alltid prøvd å spille på det islandske, på den rå poesien i sagaene og alt det der; egentlig er hun ekstremt konvensjonell og affektert, så hun ble sikkert veldig fascinert av å møte en autentisk villmann. Plutselig tenkte jeg at det bare var å ta av ham rysjeskjorta, sløyfa og smokingjakka med silkeslag, og kle ham i dyrepels, så ville han ha passet perfekt i rollen som germansk barbar. Han tok en kokt potet og smurte tjukt på med russisk kaviar, så sa han til meg: ’Man må være litt mediekåt. Se på meg, jeg er veldig mediekåt. Jeg er bare en vulgær medianisse ...’ Jeg tror han nettopp hadde gitt opp den andre slankekuren sin, uansett hadde han allerede skrevet bok om den første.

Noen satte på musikk, og det ble litt bevegelse blant de inviterte. Jeg tror det var Naomi Campbell som begynte å danse. Jeg prøvde å ha blikkontakt med Lajoinie, og ventet stadig på tilbudet hans. Jeg visste ikke helt hva jeg skulle ta meg til, så jeg begynte å snakke med Jade Jagger, vi valgte et ukomplisert emne og pratet litt om Formentera eller noe i den duren, men jeg fikk et godt inntrykk av henne. Hun er en intelligent jente uten altfor mange fakter; Lajoinie satt med halvlukkede øyne, det virket nesten som han døset av, men jeg har skjønt nå at han antagelig observerte hvordan jeg oppførte meg i dette selskapet – det var også en del av hans måte å drive personalledelse på. Så etter en stund gryntet han fram noe som jeg ikke oppfattet siden musikken var så høy, og han kastet et kort irritert blikk til venstre. I et hjørne av rommet hadde Karl Lagerfeld begynt å gå på hendene; Björk så på ham og lo så hun hikstet. Etterpå kom den berømte moteskaperen og satte seg, og ga meg en solid klaps på skuldrene mens han ropte: ’Hvordan går det? Har du det bra?’ og slukte tre røkte åler på rappen. ’Du er den peneste her! Du slår dem ned i støvlene alle sammen ...!’ Etterpå gikk han løs på ostefatet; jeg tror virkelig han likte meg. Lajoinie så vantro på hvordan han langet i seg livaroten. ’Du er bare vulgær, Karl ...’ blåste han før han snudde seg mot meg igjen og sa: ’Femti tusen euro.’ Og det var det; det var alt han sa den dagen.

Dagen etter dro jeg innom kontoret hans, der han forklarte meg litt mer. Bladet skulle hete Lolita. ’Det gjelder å finne den rette aldersforskjellen ...’ sa han. Jeg skjønte omtrent hva han mente. For eksempel hadde 20 Ans stort sett blitt kjøpt av jenter på rundt femten–seksten år som ville virke mer frigjorte på alle områder, og særlig det seksuelle; med Lolita ønsket han den motsatte effekten. ’Målgruppen er fra ti år og oppover, det er ikke noen øvre grense ...’ sa han. Det han regnet med, var at mødrene i stadig større grad ville kopiere stilen til døtrene. Det er selvfølgelig litt patetisk av en tretti år gammel kvinne å kjøpe et blad som heter Lolita, men egentlig ikke noe mer enn å gå med hot-pants og åletrange topper. Han regnet med at kvinners frykt for å være patetiske – som særlig var stor i Frankrike – etter hvert ville erstattes av en rendyrket fascinasjon for en ungdomstid uten grenser.

Det man iallfall kan si, er at han har fått rett. Gjennomsnittsalderen på leserne er tjueåtte år, og den går litt opp hver måned. I reklamebransjen har vi begynt å bli selve referansebladet i vårt segment – det er i hvert fall det folk sier, selv om jeg har litt vanskelig for å tro det. Jeg prøver bare å lede bladet så godt jeg kan, eller i hvert fall å late som om jeg leder det, men egentlig skjønner jeg ingenting. Jeg er flink til å gjøre jobben min, greit nok, jeg har jo sagt at jeg er litt tvangspreget, det er nok derfor. Det er aldri trykkfeil i bladet, bildene er skarpe, det kommer alltid ut når det skal, men innholdet . . . Det er helt normalt at folk er redde for å bli gamle, særlig kvinner, sånn har det vel alltid vært, men nå . . . Det er i ferd med å overgå de villeste fantasier; jeg tror de er blitt klin gærne.»