Michel Houellebecq

Utvidelse av kampsonen

Oversatt av Thomas Lundbo

Michel Houellebecq

Utvidelse av kampsonen

Oversatt av Thomas Lundbo

FØRSTE DEL

1

Natten er snart slutt, dagen er nær. La oss da legge av mørkets gjerninger og ta på oss lysets våpen.

(Rom 13,12)

Fredag kveld var jeg invitert på en fest hos en kollega fra jobben. Vi var godt og vel tredve stykker, bare folk på mellom femogtjue og førti år i mellomlederstillinger. På et visst tidspunkt var det en fitte som begynte å kle av seg. Hun tok av seg T-skjorta, BH-en, og så skjørtet mens hun drev og skapte seg med noen helt utrolige ansiktsuttrykk. En liten stund svinset hun rundt i bare trusa, før hun begynte å kle på seg igjen, i mangel av noe bedre å ta seg til. Forresten er dette en jente som aldri ligger med noen. Hvilket bare understreker det absurde i oppførselen hennes.

Etter det fjerde glasset med vodka begynte jeg å føle meg dårlig, så jeg måtte gå og legge meg på en haug med puter bak sofaen. Like etterpå kom det to jenter og satte seg i den samme sofaen. Disse to jentene er ikke noe pene i det hele tatt, de er de styggeste meggene på jobben. De går ut og spiser sammen og leser bøker om barns språkutvikling, sånne ting.

De begynte med én gang å kommentere dagens store nyhet, nemlig at en av jentene på kontoret kom på jobb i et miniskjørt som virkelig var minimalt, det gikk bare så vidt over rumpeballene.

Og hva syntes de om det? De syntes det var veldig bra. Silhuettene deres avtegnet seg som groteske, overdimensjonerte skyggebilder på veggen over meg. Det virket som stemmene deres kom høyt ovenfra, litt som Den hellige ånd. Jeg trenger vel ikke si at jeg ikke hadde det særlig bra.

I et kvarter lirte de av seg den ene banaliteten etter den andre. At hun hadde rett til å kle seg som hun ville, at det ikke var fordi hun ville prøve å opphisse noen, at hun bare gjorde det for sitt eget velvære, fordi hun likte det selv osv. De siste nedslående restene av kvinnefrigjøringen. På et visst tidspunkt sa jeg det til og med høyt og tydelig: «De siste nedslående restene av kvinnefrigjøringen.» Men de hørte meg ikke.

Jeg hadde lagt godt merke til den jenta selv. Det var vanskelig ikke å gjøre det. Til og med avdelingssjefen hadde ereksjon.

Jeg sovnet før samtalen var slutt. Jeg hadde en vond drøm. De to stygge meggene fra jobben kom arm i arm nedover korridoren som går tvers gjennom avdelingen, mens de løftet beina høyt og sang av full hals:

«Når jeg viser fram baken,

Er det ikke for din skyld!

Når jeg går nesten naken,

Er det for min egen skyld!»

Jenta med miniskjørtet sto i en døråpning, men nå var hun mystisk og sober, kledd i en lang, svart kjole. Hun så smilende på dem. På skulderen hennes satt en gigantisk papegøye som skulle forestille avdelingssjefen. Med jevne mellomrom strøk hun fuglen over fjærene på magen, med skjødesløse, men rutinerte bevegelser.

Da jeg våknet, oppdaget jeg at jeg hadde spydd på gulvteppet. Festen gikk mot slutten. Jeg skjulte spyet under en haug med puter, før jeg reiste meg og prøvde å komme meg hjem. Det var da jeg merket at jeg hadde mistet bilnøklene.

2

INNE BLANT ALLE MARCELENE

På søndagen, to dager senere, dro jeg tilbake til strøket der jeg hadde vært på fest, men bilen var ikke til å finne. Jeg kunne ikke huske hvilken gate jeg hadde parkert i; jeg syntes alle virket like sannsynlige. Rue Marcel-Sembat, Marcel-Dassault … mange Marceler. Firkantede bygninger, hvor det bor folk. Alt ga et sterkt inntrykk av ensartethet. Men hvor var bilen min?

Mens jeg trasket rundt innimellom Marcelene, kjente jeg at jeg ble mer og mer lei av biler og alle tingene i verden. Min egen Peugeot 104 hadde bare gitt meg trøbbel siden jeg hadde kjøpt den: stadig nye uforståelige reparasjoner, småkollisjoner … De andre bilførerne prøver selvfølgelig alltid å virke rolige, de trekker vennlig fram skademeldingsskjemaet og sier: «OK, greit,» men egentlig er de fulle av forakt; det er veldig ubehagelig.

Dessuten, når jeg tenkte meg om, tok jeg metroen til jobben, jeg reiste nesten aldri ut på tur i helgene lenger, siden jeg ikke kunne komme på noe sannsynlig reisemål; i feriene tok jeg vanligvis en organisert pakketur, noen ganger i regi av reiseklubben jeg er med i. «Hva skal jeg med den bilen?» spurte jeg meg selv flere ganger mens jeg gikk inn i Rue Émile-Landrin.

Men det var først da jeg kom ut i Avenue Ferdinand-Buisson at jeg kom på at jeg kunne melde bilen stjålet. Det stjeles mange biler nå for tiden, særlig i drabantbyene; det skulle ikke være noe problem å få verken forsikringsselskapet eller kollegene på jobben til å gå på den bløffen. For hvordan kunne jeg innrømme at jeg hadde mistet bilen min? De ville tro jeg spøkte, at jeg var blitt tullete eller helt gal; det ville være veldig uforsiktig. Man kan ikke spøke med sånt, for det er sånne ting som bestemmer hvilket rykte man får, hvilke venner man får og mister. Av erfaring vet jeg litt om hvordan sånt fungerer. Å innrømme at man har mistet bilen sin, det er så godt som å si farvel til det sosiale fellesskapet. Det var mye bedre å late som den var stjålet.

Senere på kvelden ble ensomheten tydelig for meg, som en konkret, fysisk smerte. Kjøkkenbordet var overstrødd av papirark med flekker etter restene av en boks «Katalansk tunfisk» fra Saupiquet. Arkene inneholdt notater til en dyrefortelling. Dyrefortellingen er en litterær sjanger god som noen, kanskje er den til og med bedre enn andre; uansett har det seg sånn at jeg skriver dyrefortellinger. Denne het Dialoger mellom en ku og en ung hoppe. Den kunne kanskje kalles en moralsk meditasjon; jeg fikk inspirasjonen på en kort forretningsreise i Pays de Léon. Her er et typisk utdrag:

«La oss først se på den bretonske kua. Hele året igjennom tenker den bare på én ting: å beite. Den glinsende mulen går opp og ned med en imponerende regelmessighet, og det er ikke det minste tegn til bekymring i de lysebrune øynene, ingen flakking i det høytidelige blikket. Alt dette virker så godt og rent, det virker endog som et tegn på en indre eksistensiell enhet, en på mange måter misunnelsesverdig overensstemmelse mellom kuas væren-i-verden og dens væren-i-seg-selv. Dessverre begår filosofen i dette tilfellet en feil. Selv om slutningene hans er fundert på en korrekt og dyptgripende intuisjon, vil de vise seg å være ugyldige dersom han ikke først har tatt seg bryet med å konsultere en naturforsker. I virkeligheten har den bretonske kua en dobbelt natur. Visse perioder i året (som blir bestemt med nådeløs presisjon av den genetiske programmeringen) gjennomgår kua en forbløffende forvandling. De enkelte rautene blir kraftigere, lengre, selve den harmoniske strukturen forandres så vidt at de noen ganger har en slående likhet med en viss form for menneskelig frembragt jammer. Bevegelsene blir raskere, mer nervøse, noen ganger begynner den å småtrave. Til og med mulen, som i sin glinsende regelmessighet syntes å være skapt for å gjenspeile en slags mineralsk, urokkelig visdom, fortrekker og vrir seg nå i smerter som forårsakes av et tilsynelatende svært mektig begjær.

Nøkkelen til gåten er meget enkel: Det den bretonske kua begjærer (og i rettferdighetens navn skal det sies at dette er det eneste begjæret den har i livet), er, som oppdretterne sier det i sin kyniske sjargong, ‘å bli fylt’. Derfor blir den fylt, mer eller mindre direkte. Til dette formål vil inseminasjonssprøyten erstatte oksens penis, om enn med visse følelsesmessige komplikasjoner. I begge tilfeller blir kua rolig igjen og går tilbake til sin opprinnelige meditative og aktpågivende tilstand, rent bortsett fra at den noen måneder senere setter en bedårende liten kalv til verden. Hvilket i parentes bemerket bare er til fordel for oppdretteren.»

Selvfølgelig symboliserte oppdretteren Gud. Siden han hadde fått en irrasjonell sympati for den unge hoppa, lovet han at den fra neste kapittel av skulle innvilges evig nytelse i form av en endeløs rekke avlshingster, mens kua, som hadde gjort seg skyldig i hovmod, litt etter litt skulle overlates helt til inseminasjonssprøytens triste gleder. Kuas høytidelige rauting hadde ingen formildende innvirkning på Den store arkitektens dom. En delegasjon av søyer, som hadde forent seg i solidaritet, gikk samme triste skjebne i møte. Den Gud som framstilles i denne korte fortellingen, er, som man kan se, ikke noen barmhjertig Gud.