Michel Houellebecq

Lanzarote

Oversatt av Thomas Lundbo

Michel Houellebecq

Lanzarote

Oversatt av Thomas Lundbo

«Verden er av middels størrelse.»

1

På ettermiddagen den 14. desember 1999 gikk det opp for meg at min nyttårsfeiring antagelig kom til å bli helt mislykket – i år også. Jeg tok til høyre i Avenue Félix Faure og gikk inn på det første og beste reisebyrået. Jenta bak disken var opptatt med en kunde. Det var en brunette med etnisk kjortel og piercing i det venstre neseboret; håret var hennafarget. Jeg prøvde å se avslappet ut og begynte å samle sammen brosjyrer fra utstillingshyllene.

«Kan jeg hjelpe deg?» hørte jeg etter et minutt.

Nei, hun kunne ikke hjelpe meg; ingen kunne hjelpe meg. Det eneste jeg ville, var å dra hjem og klø meg på balla mens jeg bladde gjennom katalogene for feriehotellene; nå hadde hun imidlertid innledet en samtale, og jeg så ingen vei utenom.

«Jeg skulle gjerne reise bort i januar …» svarte jeg med et smil jeg trodde var avvæpnende.

«Vil du til Syden?» fortsatte hun uten pause.

«Jeg har ikke så god råd,» svarte jeg beskjedent.

Samtalen mellom turisten og reisebyråagenten – det er i hvert fall oppfatningen jeg har dannet meg etter å ha lest forskjellige fagblader – har en tendens til å gå utover det rent profesjonelle, hvis den ikke – siden transaksjonen her gjelder et materiale, «reisen», som er rikt på drømmer – mest av alt er avslørende for det som virkelig står på spill – den gåtefulle, dypt menneskelige, nesten mystiske kjernen – i enhver handelsmessig relasjon. Prøv å innta, kjære leser, turistens posisjon et lite øyeblikk. Hva er det som skjer? Du må lytte til alle forslagene fra fagmannen (eller i de fleste tilfellene fagkvinnen) som sitter foran deg. Hun har – dette er hennes funksjon – store kunnskaper om underholdnings- og kulturtilbudene på de ulike feriestedene som tilbys i katalogen hennes; hun har dannet seg et omtrentlig bilde av det typiske klientellet, av hvilke fritidsaktiviteter man kan bedrive på stedet, av mulighetene for å treffe andre; i noen uker vil din lykke – eller i hvert fall mulighetsbetingelsene for lykken – i stor grad avhenge av henne. Det hun må prøve å gjøre – uansett hvor kort møtet er, kan hun ikke bare mekanisk anvende en «standard» ferieformel – er å kretse inn dine forventninger, ønsker eller til og med dine hemmelige lengsler så nøyaktig som mulig.

«Tunisia er jo en klassiker, og prisen er veldig god der i januar …» begynte hun, som for å gi meg en liten appetittvekker. «Sør-Marokko også. Det er veldig pent utenfor sesongen.» Hvorfor utenfor sesongen? Sør-Marokko er veldig pent hele året. Jeg kjenner Sør-Marokko godt, antagelig bedre enn den dustekjerringa. Det er mulig det er veldig pent, men det er ikke helt min stil, og det måtte jeg nå få inn i hodet hennes.

«Jeg liker ikke araberlandene,» avbrøt jeg, «eller …» Ved nærmere ettertanke kom jeg til å huske en libanesisk dame som jeg møtte på en swingers-klubb: skikkelig heit, med deilig, myk fitte, hun hadde til og med store pupper. For øvrig hadde en kollega fortalt meg om et Nouvelles Frontières-hotell i Hammamet dit det kom grupper med algeriske kvinner som ville more seg med andre kvinner uten å bli passet på av menn; han hadde svært hyggelige minner derfra. Kanskje araberlandene ikke var så dumme likevel, hvis man bare fikk dem bort fra den teite religionen sin.

«Det er ikke egentlig araberlandene jeg har noe imot, det er de muslimske landene,» fortsatte jeg. «Du har ikke et araberland som ikke er muslimsk?» Det var litt som en nøtt i et spørreprogram på tv: «Et araberland som ikke er muslimsk … du har førti sekunder fra nå.» Munnen hennes var halvåpen.

«Vi har jo Senegal …» fortsatte hun for å bryte stillheten. Senegal, hvorfor ikke? Jeg hadde hørt at hvite menn fortsatt hadde en høy stjerne i Vest-Afrika. Det var nok å vise seg på et diskotek, så fikk man med seg en dame i bungalowen; det trengte ikke være en hore engang, de gjorde det fordi de hadde lyst. Selvfølgelig likte de å få gaver, små gullsmykker, men vis meg den kvinne som ikke liker å få gaver. Jeg vet ikke hvorfor jeg tenkte på dette; det var ikke for å få pult jeg dro.

«Jeg drar ikke for å få pult,» sa jeg. Jenta så overrasket opp på meg, og så hadde jeg da også hoppet over flere ledd i resonnementet mitt. Hun fortsatte å bla gjennom mappa: «Til Senegal må du opp i minst seks tusen franc …» konkluderte hun. Jeg ristet bedrøvet på hodet. Hun reiste seg for å gå og se i en annen mappe; de er ikke helt følelsesløse, disse jentene, de er mottagelige for økonomiske argumenter. På fortauet utenfor tråkket folk i snøen, – som litt etter litt forvandlet seg til gjørme.

Hun kom tilbake og satte seg ned foran meg. I en plutselig mer direkte tone spurte hun: «Har du tenkt på Kanariøyene?» Piffen gikk litt ut av henne da jeg ikke svarte. Hun smilte profesjonelt: «Folk tenker ikke så ofte på Kanariøyene … Det er en øygruppe i havet utenfor kysten av Afrika, midt i Golf-strømmen; det er mildt klima hele året. Jeg har hatt kunder som har badet der i januar …» Hun lot meg få litt tid til å fordøye informasjonen før hun fortsatte: «Vi har en kampanje på Bougainville Playa. 3 290 franc for en uke, alt inkludert, avreise fra Paris 9., 16. og 23. januar. Hotellet har fire stjerner pluss etter spansk standard. Rom med fullt utstyrt bad, hårføner, air condition, telefon, tv, minibar, egen betalingssafe, balkong med utsikt over svømmebassenget (eller over havet mot et tillegg i prisen). Tusen kvadratmeters svømmebasseng med boblebad, badstue, tyrkisk bad og trimanlegg. Tre tennisbaner, to squashbaner, minigolf, bordtennis. Folkedansshow, ekskursjoner fra hotellet (program finnes på stedet). Reise- og avbestillingsforsikring inkludert.»

«Hvor er det?» slapp det ut av meg.

«På Lanzarote.»