Annikki Øvergård

17

Rosemalt

Arven

Annikki Øvergård

17

Rosemalt

Arven

Personregister:

Rebekka Lie, foreldreløs, drømmer om å bli malerinne

Ulf Gaupli, Rebekkas kjæreste, på rømmen etter å ha blitt dømt for drap på Tord Gaupli

Johannes, Rebekka og Ulfs sønn

Haavard Lie, bonde på gården Lie i Lilleelvedalen

Nicoline Lie, husfrue på Lie, opprinnelig fra Kristiania

Gustav, Nicoline og Emmanuels sønn

Bertha, den eldste innejenta på Lie

Sigrid, innejente på Lie

Margot, budeie på Lie

Andreas, Peder og Jon, drenger på Lie

Jensine, tidligere innejente på Lie

Andrine Krokli, Jensine og Andreas’ datter

Ole Krokli, bror til Andreas, gjetergutt

Emmanuel, reiser fra bygd til bygd som rosemaler

Cecilie Molstad, Nicolines barndomsvenninne

Kari på Bua, driver stedets landhandel

Kristine, datter til Kari

Inga og Steinar, Kristines barn

Sunniva, bygdas jordmor

Tharald Dahl, kunsthandler, Rebekkas bestefar

Christopher Dahl, kunststudent, Nicolines sønn

Bettina K, student på Bergslien malerskole

Klara, svensk lasskjører

Slik sluttet forrige bok:

Kristine kom nærmere og så på henne og Johannes med stigende forundring. Øynene var store og virket nesten svarte, huden hvit som snøen utenfor. Håret, som var festet i en flette, var skjult bak et rødlig skjerf, men deler av fletten var løsnet og klistret seg vått til det bleke kinnet. Hun gikk med en underlig gange, hun gikk fort, men det virket som hun gikk så sakte.

Kristine kom helt bort til dem og stilte seg opp. Hun virket så spinkel, så uskyldig og ung.

Det var ikke en lyd å høre i fjøset, som holdt de pusten, både mennesker og dyr.

– Jeg kom for å høre om dere vet noe om Haavard, sa Kristine omsider, med en stemme som virket merkelig hul og rar. – Han dro ut lørdag, rett før stormen, sammen med mor. De skulle ha kommet tilbake i går. Jeg er så redd … jeg tror noe kan ha skjedd dem. De skulle på vårsetra. Hun begynte å gråte.

Rebekka og Margot vekslet blikk, men ingen av dem fikk seg til å si noe. Hjertet til Rebekka hamret og hamret. Noe var forferdelig galt, hun skjønte det. Igjen kom denne uroen for Haavard, som en blytung klump som vokste i brystet. Hun fikk ikke puste.

Kristine blunket et par ganger, før hun skjelvende trakk pusten. Hun stirret på Johannes, stiv i blikket. Rebekka begynte å skjelve. Nå skjønner hun det, tenkte hun. Nå rakner alt sammen. Nå er det ikke lenger noen vei tilbake. Og Haavard er ikke her og kan hjelpe.

Så kom de fatale ordene.

– Hvem sitt barn er det du har der, Rebekka?

1

Desember, 1882

– Hvem sitt barn er det du har der, Rebekka?

Kristine så på henne med store, rødkantete øyne. Fylt av forundring og noe mer som Rebekka ikke fant helt ut av. Kanskje en uro for hva hun skulle få vite.

Rebekka trakk Johannes enda tettere inntil seg, som for å verge sønnen for det som måtte komme. Gråten hadde stilnet. Han glippet med øynene.

Jeg kan ikke røpe sannheten, ikke nå, tenkte hun. Ikke før vi har funnet Haavard. Og Kari.

– Johannes er sønnen min, svarte hun omsider.

– Men …

– Jeg har ikke villet, eller kunnet, fortelle noe, skyndte hun seg å si. – Jeg ville ikke at Nicoline skulle få vite det. Jeg er redd for hva som kan skje om hun får kjennskap til at jeg har fått et uekte barn. Kanskje sender hun meg vekk fra gården, som med Jensine. Jeg, hun …

Kristine åpnet munnen for å si noe, men lukket den igjen.

Rebekka gløttet fortvilet til side, mot Margot, som hadde trukket seg inn i kroken ved siden av grua. Hun holdt øye med dem, men Rebekka skjønte at hun ikke hadde noen interesse av å ta del i det som skjedde mellom Kristine og henne.

Kristine tok et skritt nærmere, strakk ut den ene armen og rørte så vidt ved Johannes med en tynn, liten finger.

Rebekka måtte ta seg sammen for ikke å rykke ham vekk fra henne. Hun skammet seg over den brå motviljen mot Kristine, og skjønte ikke hvor den plutselige uviljen kom fra.

– Hvem er far til barnet? Kristine så på henne med et tungt blikk og en liten skjelving i leppene.

Rebekka svelget, måtte slippe blikket til Kristine, og så i stedet ut i halvmørket i fjøset. Kuene lå rolig og tygde drøv. Uværet som hadde vart gjennom hele helgen var blitt avløst av klarvær, vinden var stilnet. Det var ikke lenger noe som ulte rundt hushjørnene, ikke noe som fikk strien foran gluggen til å blafre. Kulden som hadde kommet med uværet satt likevel i fjøsbygningen, som en kald trekk som bar bud om at mer vondt skulle komme. Hun hutret.

– Jeg orker ikke å fortelle det, Kristine. Ikke nå. Vi får snakke om det senere. Jeg håper du skjønner det.

Hjertet banket slik i brystet at hun var sikker på at det måtte høres. Hun slo blikket ned for ikke å vise hvor redd hun var, og løftet Johannes litt høyere, dekket ham bedre til med teppet.

– Mor … Ordet kom som en hvisking fra Kristine, det var knapt så Rebekka kunne høre det.

Hun snudde seg mot sengen, la Johannes ned og bredde over ham. Lot en finger stryke over kinnet til det sovende barnet før hun rettet ryggen og snudde seg mot Kristine.

– Sa du at Kari var blitt med Haavard, og at de ikke er kommet tilbake?

– Ja.

Rebekka og Margot skiftet blikk. Margot hadde et uttrykk i ansiktet som Rebekka ikke likte. Fornemmet hun at noe hadde skjedd?

– Mener du at de har vært borte hele tiden mens uværet har stått på?

– Ja. Haavard skulle ta med seg mor opp på vårsetra. Igjen trakk en skjelving gjennom leppene til Kristine. Øynene rant fulle av tårer. – Jeg er redd for at det kan ha skjedd noe med dem.

Rebekka nølte et øyeblikk.

– Ikke ta sorgene på forskudd. De har sikkert bare tatt seg inn på setra mens uværet sto på. Du skal se at de kommer hjem i løpet av dagen.

– Men mor er ikke vant til å være ute, og været … det har blåst og snødd slik. Jeg tenkte at om de ikke kom seg i hus, så … Og nå er det lenge siden uværet ga seg. Burde de ikke ha vært nede på gården igjen nå? Jeg er så redd for at det har skjedd noe, jeg er så urolig.

Igjen vekslet Rebekka og Margot blikk.

– Haavard er vant til å være ute i all slags vær, sa Rebekka. – Han er vant til å greie seg, og kjenner skogen og traktene rundt setra som ingen annen. De er sikkert bare blitt liggende værfast, og har blitt en dag ekstra der oppe. De hadde sikkert med seg mat for flere dager, så det er ikke noe å engste seg for. Rebekka hørte selv hvor lite overbevisende det lød.

– Men … burde ikke noen dra for å se etter dem?

Rebekka nølte, så over mot Margot.

– Je skal tale med Peder, sa hun.

Kristine snudde seg mot Margot, kanskje var det først nå hun oppdaget at Margot satt i den mørke kroken og hadde fulgt med på hele samtalen.

– Peder kan sikkert gjøre seg en tur oppover og se etter dem, sa Rebekka.

– Burde ikke noen bli med ham?

Kristine hadde unektelig rett i det, om det nå virkelig var slik at det hadde tilstøtt Haavard og Kari noe under uværet.

– Vi snakker med Peder og hører hva han mener, sa Rebekka.

Kristine nikket og skulle til å snu seg for å gå ut av fjøset, men stanset og så på Rebekka med øynene fulle av tårer.

– Jeg er så redd for mor. Jeg har slik en vond følelse.

Begge ungene sov, så Rebekka ble med Margot for å snakke med Peder.

Det var ikke hver dag at Margot forlot uttunet. Det skjedde bare når noe sto på, når det var sykdom eller noen skulle føde og trengte hjelp. Hun hadde riktignok begynt å gå ned til Bua en gang iblant for å drikke kaffe med gubbene som pleide å sitte der, men det var en stund siden nå. Over inntunet på Lie var det sjelden hun gikk.

Margot stanset da hun kom til stallen, og tok et lite overblikk før hun gikk videre. Det var ingen å se på tunet. Drengene hadde vært tidlig ute og måkt gangveier gjennom snødrivene, så det skulle være mulig å ta seg frem mellom husene.

De nådde ikke frem til drengestuen, før det gikk i kjøkkendøren og Peder kom ut. De stanset og ventet til han kom bort til dem.

– Haavard er borte. Har med seg Kari, sa Margot uten omsvøp.

– De dro av sted før uværet, la Rebekka til.

– Ja, han tok Starr, kom det langsomt fra Peder. – Galimatias å ta den hesten ut i slikt vær, la han til, og så opp mot skogen og fjellet som kunne skimtes bak uthusene.

– Tror du de er på vårsetra? spurte Rebekka. – De skulle visst dit.

– Vi får håpe det. Om de ikke har fått hesten i hus, har den ikke stått det over i det uværet som har vært.

Peder var sjeldent alvorlig til ham å være, og snakket bare om hesten, nevnte verken Haavard eller Kari. Men om ikke hesten kunne greie været, var det neppe bedre stelt med de som hadde sittet på med den, om de ikke hadde kommet seg i hus.

Rebekka kremtet.

– De trenger kanskje hjelp til å komme seg ned igjen. Om det har skjedd noe med hesten, mener jeg. Burde ikke noen dra og se etter dem?

Peder vendte på hodet. Så mot hovedbygningen, der det var stille og mørkt.

Det var strengt tatt Nicolines beslutning om noen skulle dra og se etter Haavard og Kari. Men hvem skulle gå og snakke med husfruen om det? Hadde det noen hensikt å spørre henne?

– Du får dra du, Peder, sa Margot da det hadde vært stille mellom dem en stund.

Han så på henne og nikket. Snudde seg mot Rebekka.

– Det er nok best du blir med, Rebekka, det kan være at jeg trenger hjelp. Om det har skjedd noe, mener jeg. Du får kle deg godt. Ta med ski for sikkerhets skyld. Jeg skal ordne med skinnfeller på sleden.

Rebekka ville protestere. Hun kunne da ikke forlate Johannes. Var det ikke bedre at Margot dro sammen med Peder? Eller Andreas?

– Dra du, sa Margot. – Je skal sjå etter ungen. Dere er nede att til kvelds.

Selv om hun nettopp hadde ammet Johannes, kunne hun alt kjenne brystene sprenge. Hvor lenge kunne hun være borte fra ham?

Føret oppover mot setra måtte da være tungt og vanskelig nå med all nysnøen. Hun hadde en uggen følelse av at turen ville ta tid.

Og enda verre, at noe grusomt hadde skjedd.

2

Ulf og Klara stanset opp midt ute på den lange, åpne sjøen.

Vi burde hatt med oss våpen, tenkte han. Det hang et gevær på veggen i stuen, i det samme rommet som han sov i. Men han hadde ikke sett nærmere på det. Kanskje var det gammelt og ubrukelig, noe de likevel ikke ville hatt noen nytte av nå, ikke mot en hel flokk med ulver.

Det var klarvær, og trakk litt fra ulike kanter. Lyden av ulvene kom og gikk. Det kunne virke som de beveget seg over et større område, men kanskje var det den ujevne vinden som ga det inntrykket.

– Kan du se noe? kom det fra Klara. Stemmen var skjelven.

– Nei.

Han lot blikket gli frem og tilbake langs kanten på den andre siden, der den snødekte sjøen sluttet og furuskogen tok til. Den var for det meste mørk og tett, åpnet seg bare der hvor det var noen myrer. Det var ingen bevegelser å se. Ulveflokken måtte være et godt stykke inne i skogen.

– Kanskje de jager noe, sa Ulf. – En elg eller et annet dyr. De har sikkert ikke fått været av oss.

– La oss håpe du har rett. Klara smattet på hesten og fikk den i bevegelse igjen, i motsatt retning av hylene.

Han måtte kjempe mot trangen til å peise på hesten for å få opp farten. Det hadde ingen hensikt. De var lastet for tungt. Det var bedre at de sparte det dyrene hadde av ekstra krefter til ulveflokken kom etter dem. Om den nå gjorde det.

Men han syntes det gikk ulidelig langsomt. Det var langt inn til bredden av sjøen. Angsten åt seg inn i kroppen. Han visste hvor utsatte, sårbare de var. Hvis ulvene gikk løs på hestene, var det deres sikre død. De ville ikke bli funnet før til våren, eller aldri.

Han slapp ikke den motsatte bredden med blikket, og han så at Klara også fulgte med.

Det var ikke første gangen han hørte ulv. Han hadde hørt ulv i skogen og fjellene hjemme. Som regel enkelte streifdyr, ungdyr som hadde forlatt flokken for å finne sitt eget revir. En sjelden gang hadde han hørt og sett hele flokker, men aldri så nær at han hadde følt seg truet.

Nå, derimot, var han redd. Angsten lå som en kulde i den varme kroppen. Rebekka, tenkte han. Jeg vil tilbake til deg.

Den korte dagen var på hell da de omsider nådde den andre bredden av sjøen.

Klara kjørte inn mellom furutrærne. Hun stanset hesten, lot ham kjøre opp på siden av seg.

– Hva tror du, skal vi kjøre videre, eller skal vi lage bålplass her?

Han lyttet etter ulvene. Lydene var der, men svakere nå. Kanskje var flokken gått lei av å jage hva det nå var de var etter, det gikk lengre tid mellom hver gang de hørte noe.

Dagene var korte i desember, det ville snart bli mørkt. De brukte å kjøre fra den første strimen av lys om morgenen til det ble mørkt igjen. Noen ganger lenger, i lyset fra månen og stjernene dersom det var klarvær.

Han så mot skogen som lå foran dem, prøvde å tenke klart.

– Vi fortsetter til det blir mørkt, sa han. – Kjører på isen, langs kanten av skogen, det går fortere da. Så ser vi om ulvene kommer ut på sjøen. Tror du ikke det? la han til. Det var strengt tatt Klara som bestemte.

– Jo, nikket hun. – Vi gjør det slik.

Hun var hvit i ansiktet. Han kjente ikke stemmen igjen.

De fikk sledene i bevegelse. Klara svingte tilbake mot vannet.

– Kommer vi til sørenden av sjøen, tror jeg nok vi er trygge. Han skjønte hvor redd hun var, og ville trøste.

Han trakk av seg skinnvotten, vætet en finger og holdt den opp. Vinddraget var ikke mye å snakke om, men det som var, kom fra riktig kant, ulvene kunne ikke ha fått ferten av dem.

De kjørte i stillhet til det mørknet. Da slo de leir i utkanten av en mindre myr der det var tettvokst med einer og småtrær rundt en åpen plass. De spente fra sledene, som de satte tett inntil hverandre med et åpent område i midten, og stelte med de utslitte hestene, ga dem mulepose og la på dekken.

De rullet ut reinskinnene og la dem på bakken. Pleide å ligge slik, på hver sin side av ilden.

Begge lyttet etter ulvene mens de spiste, men de hørte ikke mer til dem. Kanskje slapp de med skrekken, tenkte han. Men det var aldri godt å vite.

De pleide ikke å snakke så mye når de satt slik ved bålet. Men denne kvelden var det ekstra stille mellom dem.

Han forsøkte å tenke på Rebekka. Tankene vandret til alt som hadde skjedd siden den gang, også slikt som han helst ikke ville tenke på.

Hvor lang tid var det gått siden han var sammen med henne sist? Snart et år, kom han til. Kanskje finner vi aldri tilbake til hverandre, tenkte han. Kanskje får jeg aldri mer se henne i øynene, se smilet hennes eller røre ved den vakre kroppen hennes, høre den klingende latteren. Kanskje fortjener jeg det ikke heller. Kanskje har hun gått videre med livet sitt.

– Ulf?

Det var Klara som brøt inn i tankene hans.

– Ja?

– Tror du jeg kunne få ligge på din side av bålet i natt? Stemmen skalv lett.

– Min side?

– Ja, sammen med deg.

Han nølte et øyeblikk.

– På grunn av ulvene?

– Ja.

Hun dro litt på det vesle ordet. Det var slik den svenske dialekten hennes var, men han fornemmet at det ikke bare var ulvene som fikk henne til å spørre.

– Det kan du vel, sa han omsider.

Hun tok med seg reinskinnet hun satt på, skinnfellen og ulveskinnspelsen og kom over til ham.

Han flyttet litt på sitt eget reinskinn for å gi plass til henne nærmest bålet. Han hadde også en ulveskinnspels og en skinnfell over seg. Når de tullet seg inn i det på natten frøs de aldri, selv ikke når kuldegradene ble så mange at det knirket i snøen og frostrøyken drev av dem når de pustet.

Nå var det ikke så kaldt, og med varmen fra bålet var det ikke noe dårlig liv å ligge der i skogen, bare ikke ulvene kom tilbake.

Hun ordnet seg til ved siden av ham. Han hadde bredt over seg igjen, etter å ha flyttet seg litt vekk fra bålet.

Nå slo hun sin egen pels og skinnfell over dem begge, trakk litt i fellen han lå på for å komme inntil ham.

– Kan du ikke hjelpe til litt, hold rundt meg, stønnet hun.

– Er det så lurt da? Tenk på hva folk vil si om noen ser oss.

– Men vi er da trolovet, er vi ikke? kniste hun.

– Jo, vi er vel det.

Det ble stille. Hun lå med ryggen mot brystet hans. Skinnlua hun hadde på hodet hadde glidd delvis av, fletten hadde løsnet slik at håret hennes kilte ham i nesen.

– Det er da ellers anstendig nok, så mye klær som vi har på oss, sa hun og lo.

Han måtte smile. Det var riktig nok det. De hadde begge solide benklær og jakker i vadmel og to lag med ull under dem. Kvinnfolk gikk ellers med stakk, også den i vadmel. Men Klara mente at det var mer praktisk med bukse på turen. Så fikk hun heller træ over et skjørt når de kom til folk, hadde hun sagt da de dro fra Klövsjö.

Han kunne kjenne kroppen hennes gjennom alle lagene med klær, hvordan hun presset seg mot ham. Det luktet hest og skinn, vadmel og svette av dem begge. Men også noe annet av håret hennes, og huden like ved kinnet, når hun trykket seg inntil ham, lette seg frem til hånden hans og ledet den rundt sin egen kropp.

Jeg er bare en stakkarslig mann, tenkte han.

Det var godt å ligge slik, kanskje kunne han sovne og drømme at det var Rebekka han lå sammen med.

Hun krøp enda tettere inntil ham. Det var godt å kjenne kroppen hennes, godt å ha noen å holde rundt. Han kjente hvordan han våknet.

– Takk, hvisket Klara.

– For hva da?

– For at jeg får ligge slik. Jeg var så redd, skjønner du. Redd for at vi begge skulle dø, bli tatt av ulven.

Han strøk henne over kinnet. Varsomt puttet han den løse fletten hennes inn under lua.

Hun snudde seg, kysset ham forsiktig på munnen.

Rebekka, tenkte han igjen. Jeg vil ikke svike deg en gang til.

– Kanskje, hvisket Klara i øret hans og lo. – Kanskje vi skulle forlove oss på riktig?