Antonia Michaelis

Instituttet for de siste ønsker

Oversatt av Benedicta Windt-Val

Antonia Michaelis

Instituttet for de siste ønsker

Oversatt av Benedicta Windt-Val

Til

Angela Wilk,

hvis siste ønske jeg ikke kjente

selv om hun bodde ved siden av oss i syv år,

og hennes vidunderlige datter Delia.

PROLOG

Det var ikke helt enkelt å få hesten inn på T-banen.

Heldigvis var det en ganske liten hest, nærmest en ponni. Men den hadde desto større respekt for de fjernstyrte T-banedørene.

«Kom,» sa Mathilda. «Ikke vær redd. Togføreren holder dørene åpne så lenge det står noen imellom dem. Kom nå!»

Hun anstrengte seg for å få stemmen til å lyde mest mulig rolig, vennlig, tålmodig – akkurat sånn som man pleier å snakke til en hest for å få den med inn på T-banen. Hun var rolig. Hvis hesten nølte stort lenger nå, ville togføreren se nærmere etter og oppdage at det var en hest som oppholdt trafikken. Forbudsskiltet på døren nevnte ganske visst bare pommes frites, is og rulleskøyter.

Det sto ingenting om hester. Men likevel …

Det var å håpe at togføreren hittil hadde oppfattet det han så i speilet som en person i en høyst forunderlig forkledning – mirakler kan skje. Mathilda var ikke sikker på at det i det hele tatt var noen togfører der. Kanskje T-banen i Berlin for lengst var blitt fjernstyrt, kanskje satt det noen på en sentral i India eller Shanghai og dirigerte togene her.

Mathilda merket at de andre passasjerene glodde på henne. Hun lurte på hva de så – en ganske normal ung kvinne, femogtyve år gammel, med brunt, glatt hår samlet i en hestehale, iført genser og jeans. Ikke noe påfallende. Og så oppdaget folk at denne helt normale unge kvinnen leide en ponni i grime. Det ergerlige var at hvis ponnien hadde vært en barnevogn, ville hun for lengst ha fått flere tilbud om hjelp. Men uansett hvor intenst Mathilda ønsket det, sto ponnien fast på sitt og nektet plent å forvandle seg til en barnevogn.

Langt om lenge fikk Eddie hesten til å bevege seg forover.

Eddie var en hund, og det var slett ikke forbudt å ha ham med seg på T-banen så lenge han ikke brukte rulleskøyter, selv om han stort sett reiste uten billett. Han glefset etter bakbena på den lille hoppen, og hun utstøtte et forarget prust og gikk uendelig langsomt inn i vognen – som om hun beveget seg ut i iskaldt vann. Dørene lukket seg, og hoppen sendte Mathilda et indignert blikk.

«Flink hest,» hvisket Mathilda. «Modig hest!»

Hun hadde glemt å forhøre seg om navnet på hoppen. Eddie la seg inne under setet, han var vant til å gjøre seg usynlig på T-banen, på grunn av den manglende billetten. Dessverre var det nok temmelig umulig å gjøre hoppen usynlig. Mathilda smilte til den dresskledde mannen som sto ved siden av henne og betraktet henne mistenksomt.

«Jeg har tillatelse,» erklærte hun med fast stemme. «En spesialtillatelse. Bare for i dag.»

«Jaså,» sa mannen.

Ved siden av ham, lent mot en stang, sto en ung gutt med lysende blått hår og en hullete svart hettegenser. Han kunne vel være seksten eller sytten år. Også han stirret på Mathilda, men egentlig så han vel heller tvers igjennom henne. Øynene var forunderlig glassaktige, og Mathilda så de bleke, magre armene gjennom de svære hullene i genseren. Hun kjente et streif av medlidenhet, og da hun ga hesten en sukkerbit, måtte hun ta seg sammen for ikke å holde frem en til gutten også. Han ville høyst sannsynlig prøvd seg på å røyke sukkeret, tenkte Mathilda, eller kanskje smelte det på en skje over et stearinlys.

Hesten tygde høylytt. Det var sikkert ikke lov å gi hester sukkerbiter. Mathilda var ikke fortrolig med hester. Hun var ikke fortrolig med særlig mye av det hun hadde holdt på med de siste tolv månedene. Hverken med å arrangere cruisereiser eller med dyphavsdykking, fjellklatring, kolonihagebeplantning, Trabanter, svinestek, familieselskaper eller seilflyvning. Skjønt etter hvert begynte hun å få en viss rutine i turer i varmluftballonger og pynting av juletrær midt på sommeren.

Det hørte med til jobben hennes å utføre oppgaver hun ikke var fortrolig med.

Det hørte med til jobben hennes å få til ting som i utgangspunktet fremsto som umulige.

Det hørte med til jobben hennes å avfinne seg med at folk sendte henne forundrede blikk.

Men dette var første gang det hørte med til jobben hennes å frakte en hest med T-banen.

Selvsagt ville det ha vært enklere å leie en hestetransport, men det var overraskende dyrt, og dessverre hørte det også med til jobben hennes å gjennomføre arrangementer for de av klientene hennes som ikke hadde penger.

I dette tilfellet kostet det ingenting å leie hesten. Mathilda hadde lett lenge før hun fant en egnet hest med en egnet eier, en ekstravagant eldre dame som bodde sammen med hesten og noen sauer i en gammel villa i Pankow. Og hun bodde virkelig med hesten og sauene i villaen, for villaen hadde et svært stort inngangsparti. Men det var en annen historie.

«En vakker dag,» hadde den eldre damen sagt idet hun lente seg mot en stukkprydet søyle og fisket et sigarettetui opp av lommen på designerkåpen, «en vakker dag er det kanskje jeg som kommer til dette instituttet der du arbeider. Hva var det du kalte det igjen? Da er det kanskje jeg som har et like umulig ønske. Livet varer ikke evig. Bare ta hoppen, du. Har du peiling på hester? Selvfølgelig har du det. Alle unge jenter har peiling på hester.»

«Ja. Selvfølgelig,» hadde Mathilda svart. Det hørte med til jobben hennes å komme med en hvit løgn av og til også.

Den vesle hoppen så på henne og ga seg skjebnen i vold. Hvis hester hadde vært i stand til å sukke, hadde hun gjort det nå. Øynene hennes var brune og fulle av alderens visdom. Mathilda lurte på hva det siste ønsket til denne hesten ville ha vært. Heldigvis hørte det ikke med til jobben hennes å oppfylle hesters siste ønske. Hun håpet inderlig at Ingeborg aldri kom på tanken om å utvide instituttets arbeidsfelt til å omfatte dette også.

For det var dette som var formålet med instituttet der Mathilda og Ingeborg arbeidet:

De oppfylte siste ønsker. De siste ønskene til mennesker som visste at de snart ikke hadde mer tid igjen. Navnet på instituttet var ikke særlig fantasifullt – Instituttet for de siste ønsker, og det lå i en liten sidegate i Friedrichshain. Man kunne bare komme dit via en slags hagegang som førte over en nokså pjuskete plen og gjennom en hekk til den bakre inngangen i en boligblokk. Og likevel var det litt for mange mennesker som hadde funnet veien dit den siste tiden.

«I dag skal vi oppfylle ønsket til en meget gammel dame,» hvisket Mathilda inn i det myke øret til ponnien. «Hun er mye eldre enn eieren din. Hun heter …» Hun så på en lapp. «Fru Schmitz. Fru Schmitz har ønsket seg å få lov til å ri enda en gang gjennom våren på en hest. Slik hun alltid drømte om da hun var ungjente. Før krigen arbeidet foreldrene hennes på et gods, som løsarbeidere … Og hver søndag pleide datteren til godseieren å ri ned gjennom alleen, med hvite hansker og parasoll, på vei til kirken. Fru Schmitz kunne bare stå der og se på at hun forberedte seg. I dag vil hun ri selv. Hun er … la meg se … hun er niognitti år gammel. Hun kommer ikke til å få oppleve hundreårsdagen sin, nyrene eller hjertet kommer til å svikte før den tid. Men det var ikke det siste ønsket hennes å feire hundreårsdagen sin. Det siste ønsket hennes var å ri gjennom våren med en hvit parasoll.» Hoppen så på henne med de brune øynene sine, og det virket som den nikket. «Det var ikke enkelt,» hvisket Mathilda, «å skaffe den hvite parasollen, skal jeg si deg. Svarte parasoller finnes det store mengder av. Hos postordrefirmaer for gothere, som leketøy for sadomasochister, som motetilbehør. Det endte med at jeg kjøpte en svart. Med et mønster av rosa dødninghoder. Tingesten har ligget to døgn i et fryktelig giftig blekemiddel. Det kommer aldri til å finnes en hvitere parasoll enn den.»

Mathilda lukket øynene en kort stund.

Å ri enda en gang gjennom våren på en hest. Det var en ufattelig sentimental tanke. Hun så det for seg, de duftende, fargeglade blomstene i bedene, de bitte små, lysegrønne museørene på trærne, like nye og uerfarne som barn, fuglene som fløy travelt rundt i luften og bar med seg kvister til redebyggingen.

Mennesket har ofte behov for sentimentalitet.

Da hun åpnet øynene igjen, slengte gutten med den hullete genseren reimen på en falmet gitarkasse over skulderen og smatt ut gjennom dørene som åpnet seg automatisk. Og alle blomstrende blomsterfuglbilder sluknet i Mathildas hode – på en underlig måte knust under de høye snørestøvlene til gutten, og blikket hans. Hun hadde lest en slags trass i det som nesten gjorde vondt. Han hater verden, tenkte hun. Han hater alt, T-banen, solen utenfor vinduene, menneskene – hele den gryende våren.

Håret hans lyste opp en gang til før han forsvant i vrimmelen på perrongen, strålende blått som et signal. Som om det betydde noe at han dukket opp. Men Mathilda visste ikke hva det var.

På samme tid satt en høy, mager mann kledd i grå regnfrakk på en parkbenk i Kreuzberg, ti kilometer borte. Av og til trakk han halstørkleet bedre rundt seg og gned de knoklete hendene mot hverandre. Han frøs til tross for at solen skinte, en varm og vennlig vårsol.

Foran mannen rant vannet i Landvernkanalen langsomt forbi. Joggere jogget på grusveien langs elven, syklister syklet, turgjengere gikk tur – byen var i bevegelse. Han var det eneste ubevegelige punktet der han satt på benken.

Han rev seg ut av stillstanden, rev det øverste bladet av blokken som lå på knærne hans, og strøk seg gjennom det glisne håret.

«Latterlig!» mumlet han. «Så vanskelig kan det vel ikke være å skrive en annonse! Jeg finner henne. Alene. Det har ingen betydning at jeg ikke har funnet noe på nettet, det finnes aviser. Alle mennesker kommer i berøring med aviser på en eller annen måte. Jeg trenger ikke dette instituttet. Hele denne reklamen for det er latterlig.» Han bøyde seg over blokken og begynte å skrible.

En time senere satt han fremdeles på benken.

Nå var bakken rundt føttene hans full av blader, som om det var blitt høst rundt ham allerede, selv om våren begynte igjen to meter lenger borte. Men høstbladene var selvfølgelig av papir, tettskrevne og sammenkrøllede.

En fargeflekk dukket opp i øyekroken til mannen. Blå. Lysende blå. Han løftet hodet. I gresset i skråningen ned mot elven satt en gutt som ikke hadde sittet der tidligere, en gutt med håret farget blått. Han klamret seg til en gitar som om den skulle være en varmeovn, og håret strålte så signalblått som om … som om det skulle være et signal. Men mannen visste ikke hva signalet gjaldt.

Vinden bar tonene gutten spilte, ut over vannet – mannen hørte dem ikke, de var tilsynelatende guttens private eiendom. Alt ved ham så trassig ut, til og med den magre ryggen. Jeg driter i dere, sa denne krumme ryggen – tro endelig ikke at jeg spiller for dere!

Mannen ristet på hodet. Gutten angikk ikke ham. Han rev det siste beskrevne arket av blokken og krøllet sammen det også. Så ble han overmannet av et hosteanfall, og han bannet lydløst.

Til slutt reiste han seg.

«Ja vel, da,» knurret han. «Så går jeg dit, da.»

Ingeborg ventet på parkeringsplassen foran den botaniske hagen i Dahlem. Hun sto lent mot bilen sin og vippet rastløst med foten. Hver eneste av de spenstige svarte krøllene på hodet utstrålte utålmodighet – instituttets neste kunde ventet, den neste telefonhenvendelsen, det neste prosjektet.

Hun pustet lettet ut da hun fikk øye på Mathilda og ponnien, og åpnet passasjerdøren for gamle fru Schmitz, som hadde foretrukket å vente i bilen. Ingeborg forsøkte å smile da hun hjalp fru Schmitz ut av bilen. Men Ingeborg var ikke flink til å smile. Munnen var for smal, trekkene for harde, ansiktet for maskulint.

Ingeborg hadde vært overlege ved onkologisk avdeling før hun etablerte instituttet. I tyve år hadde hun sett mennesker dø – unge mennesker, gamle mennesker, hyggelige mennesker og uutholdelige mennesker. Ingen hadde noen gang bekymret seg om de siste ønskene til disse menneskene. De hadde vært opptatt av de siste blodverdiene, de siste åndedragene, den siste cellegiftbehandlingen, ja. Men ikke av de siste ønskene deres. Det var denne kjensgjerningen som hadde fått Ingeborg til å grunnlegge instituttet – og det var også den som hadde gjort ansiktet hennes hardt.

«Der er De jo,» sa gamle fru Schmitz og bøyde seg, godt støttet av Ingeborg, for å klappe Eddie.

«Sier De ‘De’ til hunden min?» spurte Mathilda.

«Jeg mente Dem, unge dame.» Fru Schmitz smilte. Hun hadde ingen problemer med det. Samtlige rynker i ansiktet hennes ble dypere av det, som om hver og en av dem var et minne om et tidligere smil, niognitti års smil.

Ingeborg tok en gardintrapp ut av bagasjerommet. Irriterende nok var den lindegrønn og rosa.

Mathilda hjalp fru Schmitz opp på gardintrappen, og så satt, nei, så tronet fru Schmitz på hesten. Hun hadde hvite hansker og en helt hvit kjole som kanskje hadde vært brudekjolen hennes en gang i tiden. Mathilda rakte henne den hvite parasollen, og hun holdt den som et septer.

«De ser … vidunderlig ut,» sa Mathilda.

Ingeborg klappet sammen stigen. «Vel, da får jeg komme meg av gårde. Om tre timer sender jeg noen for å hente fru Schmitz.» Hun hoppet inn i bilen og startet motoren med et brøl.

Mathilda, fru Schmitz, Eddie og ponnien så etter henne.

«Så mye å gjøre,» sukket fru Schmitz. «Livet går så fryktelig fort i dag! Stakkars jente.» Hun klappet ponnien på halsen. «Men jeg har bare ett punkt på programmet, ikke sant? Nå skal jeg ut på min første og siste ridetur. Sa De at jeg ser vidunderlig ut?»

«Absolutt,» sa Mathilda og tok tak i grimen igjen.

Det vidunderlige ved utseendet til fru Schmitz var relativt. Det hørte med til Mathildas jobb å forvandle relative elementer til vidunderlige elementer. Fru Schmitz var så blek at det nesten var umulig å skjelne huden fra de hvite blondene på kjolen, og på hendene glinset og strammet denne huden, oppsvulmet av væskeansamlinger, full av blåmerker og aldersflekker. Kjolen, som sikkert hadde passet en gang i tiden, var nå så stor at det så ut som hun druknet i den. Bare de blå øynene i det rynkete ansiktet glitret.

Fru Schmitz lo en boblende latter. Vannet hadde for lengst trengt inn i lungene hennes, et lite hav, demmet opp av et hjerte som ikke lenger arbeidet som det skulle. Storm i lungeblærene, havsnød i bronkiene.

«Vidunderlig!» gjentok fru Schmitz. «Og det kommer av at jeg er lykkelig, min kjære. Og det til tross for at jeg ikke føler meg bedre på noe vis. Nyrene er like utkjørt som hjertet. I morgen slutter jeg med dialysen. Da skal den bare komme, denne giften, og oversvømme meg!» Hun slo ut med armene som en feltherre som inviterer en fremmed hær inn i leiren sin, og Mathilda fryktet et øyeblikk at fru Schmitz skulle falle av hesten. «Men i dag, barnet mitt – i dag rir jeg gjennom våren!»

Og så førte Mathilda den lille hoppen med dens hvitkledde last under parasollen gjennom inngangsporten til den botaniske hagen, fulgt av Eddie. Mannen som solgte billetter nikket til Mathilda, hun hadde snakket med ham tidligere. Et par av de besøkende snudde seg og dultet til hverandre og pekte.

Fru Schmitz løftet hånden og vinket lykksalig.

De gikk bortover grusveien mellom strålende gule påskeliljer og blå scilla, hvite snøklokker, mørkerøde stemorsblomster og fiolette perlehyasinter. Og Mathilda merket at det hadde lagt seg en stråleglans over hennes eget ansikt også, en høytidelig stråleglans. Selv Eddie, som hun nå hadde tatt i bånd, gikk ikke – han skred. Eddie, denne rufsete gatemiksen som kanskje mest av alt lignet på en gulvmopp. Han var, sa det alvorlige hundeblikket hans til Mathilda, i dette øyeblikket en gulvmopp med et viktig oppdrag: Han eskorterte dronningen med den hvite parasollen.

Drivhuset strakte kuppelen majestetisk opp mot den blå himmelen – i dag var dette kuppelen på et slott, og det var slottshagen dronningen red gjennom. Synet av den blå himmelen fikk Mathilda til å tenke på den magre guttungen med det blå håret. Hun lurte på hvor det var blitt av ham.

Da Mathilda kom tilbake til instituttet, var hun hesteløs og utkjørt.

Instituttet lå fredelig i sin litt tilbaketrukne verden, bare et par hundre meter fra den brede gjennomfartsåren Frankfurter Allee, men likevel forunderlig rolig bak den eviggrønne hekken av hva det nå var. Mathilda klarte aldri å huske navnet på vekstene.

Egentlig var «institutt» et temmelig pompøst navn for den bakre inngangen i en boligblokk. Man tok av fra alleen inn i en intetsigende gate og måtte ta en liten gangsti over plenen, bort til en stygg liten jernport som var satt inn i hekken. Når man gikk gjennom denne hekken, havnet man på en asfaltert plass – også den ganske liten – foran den riktige døren. To glassvinduer i full høyde til høyre og venstre for døren kikket forventningsfullt mot en. Bak et slikt vindu satt Ingeborg, klemt inn mellom en flatskjerm, en telefon og en bunke med saksmapper.

«Gikk det bra?» spurte hun, uten å ta blikket fra papiret hun satt med, da Mathilda kom inn.

Mathilda nikket. «Alle mulige mennesker tok bilder av oss. Antagelig trodde de at fru Schmitz var enten adelig eller en slags kunstinstallasjon. Eller kanskje de bare trodde at vi var klin sprø, alle sammen.» Hun hentet en pakke Paracetamol i sin egen skrivebordsskuff, trykket to tabletter ut av pakningen og skylte dem ned med et glass vann. «Det var virkelig fint. Du skulle ha vært med.»

Ingeborg så opp, og blikket hennes hvilte et øyeblikk på tablettpakningen.

«Ikke si noe,» sa Mathilda. «Jeg er bare litt slått ut. Jeg har ikke noen hjernesvulst, jeg lider ikke av smerter som følge av mangel på surstoff, jeg har …»

«Du tar for mange av de greiene,» sa Ingeborg.

Mathilda trakk på skuldrene. «Alle tar noe.»

Hun klappet Eddie, som hadde lagt seg under skrivebordet som vanlig, trakk pusten dypt inn og grep den øverste saksmappen fra en høy bunke.

Det var mye å gjøre.

Mannen i den grå regnfrakken hadde ikke pust igjen da han kom. Han hadde sagt til seg selv at han ikke skulle spørre noen, at han ville klare å finne veien selv. Han hadde tatt feil vei tre ganger. Nå så han på den krøllete, billige brosjyren han hadde med seg. Ja, dette var den riktige gaten, det riktige husnummeret. Men det var ingenting her. Bare en boligblokk. Et tørkestativ der stolpene var festet med betong.

Det var svært stille her. Bare de høye trærne mellom blokkene viftet litt med grenene sine, der knoppene sprengte seg frem.

Så fikk mannen øye på den lille stien som førte rundt blokken og over den pjuskete gressmatten. Han fulgte den gjennom en stygg liten jernport og en eviggrønn hekk av hva det nå var (han klarte aldri å huske navnet på vekstene). Og der, ved siden av en bakre inngang, hang et lite, hvitt skilt.

INSTITUTTET FOR DE SISTE ØNSKER, sto det.

Og med små bokstaver: Ingeborg Wehser / Mathilda Nielsen.

Mannen hadde ventet seg en velstelt fasade, marmor, stukk, en forhage. Men det sto i hvert fall en krukke med vårblomster på hver side av inngangsdøren – pinseliljer til venstre, røde tulipaner til høyre, fargeklatter i den grågrønne marssøla.

Mannen trakk pusten dypt, stakk brosjyren i frakkelommen og strøk over den for å glatte den ut. Men lommen lot seg ikke glatte ut – papiret fikk den til å bule ut på en ukledelig måte. Han sukket. Så strøk han seg over den sparsomme hårveksten og trykket på ringeklokken ved siden av skiltet.

Kapittel 1

Mathildas hode var fremdeles fullt av våren i Botanisk hage da døren gikk opp. Det gule og oransje i de fylte påske- og pinseliljene, den ildrøde fargen på de vakre tulipanene med de frynsete kronbladene, grønnfargen på bøkebladene som nettopp var i ferd med å springe ut … og mellom alle fargene den triumferende stråleglansen rundt den gamle damen. Hun ga henne tre dager. Høyst. Om tre dager ville hun være død.

Mathilda smilte.

Hun smilte til mannen som nå kom inn i instituttet og så seg usikkert omkring.

«Kan jeg hjelpe Dem?»

Mannen så brukt ut – det lot seg ikke beskrive på noen annen måte. Det tynne håret så ut som om han kom rett inn fra en storm, selv om det ikke blåste ute. Den grå frakken var for stor til ham, og huden hadde den usunne, gråhvite nyansen man ser hos mennesker med mange sorger og bekymringer. Mathilda hadde sett denne hudfargen hos mange mennesker, pårørende til døende. Det var for det meste de pårørende som kom.

Det blir bedre, ville Mathilda si til mannen. Når det siste ønsket er oppfylt, når døden virkelig inntreffer, når man snur ryggen til kirkegården for å dra hjem, da blir alt bedre. Det gjelder bare å smile.

«Jeg ville gjerne …» sa mannen og tok et skritt inn i rommet.

«Vil De ikke sitte?» Mathilda pekte på en stol ved siden av skrivebordet. Mannen nikket og tok enda et skritt frem, men han satte seg ikke likevel.

«Jeg ville gjerne … Jeg har en forespørsel … Altså … Anliggendet til den personen det gjelder … Jeg mener, den jeg kommer på vegne av …»

Han grep etter rygglenet på stolen, og fingerknokene på de magre hendene sto frem og ble helt hvite, som hos et menneske som anstrenger seg voldsomt. Mathilda tenkte at det virket som han anstrengte seg for å finne en mest mulig komplisert formulering av «anliggendet». Anliggende. Mathilda hadde alltid vært av den oppfatning at dette ordet for lengst var dødt og borte, og det hadde ikke engang gitt uttrykk for et siste ønske.

«De må gjerne sette Dem,» gjentok hun.

«Jeg er ikke sikker.» Men nå satte han seg i hvert fall. I den posituren virket han forunderlig nok yngre, ikke egentlig brukt, men ganske enkelt feilplassert, omtrent som en grunnskoleelev som har vokst seg for stor. Det skyldtes kanskje at han vippet nesten umerkelig med stolen.

Mathilda betraktet den krokete nesen mens mannen lette etter flere kompliserte ord, og tenkte at det var noe rørende over hele skikkelsen hans. Hvis han ikke hadde vært så rufsete, så gråblek og så usikker, ville han kanskje tatt seg ganske godt ut. Hun forbød seg selv å tenke tanken. Mannen var en av instituttets klienter, eller var i ferd med å bli det, og det fantes regler.

«Vi har søknadsskjemaer,» sa Mathilda, tok et trykt dobbeltark opp av en skuff, skjøv papirer, vannglass og notatblokk til side og la skjemaet på bordet. «Det er ikke rutine for noen å komme hit. Vi har jo ikke holdt på så lenge heller.» Ved nærmere ettertanke var det noe makabert over denne siste setningen, som om det sikkert snart ville bli en rutine for folk i Berlin å registrere sine døende slektninger ved instituttet. På den andre siden var det ingenting man kunne si om instituttet som ikke ville lyde makabert.

Mannen med kroknesen snudde søknadskjemaet mot seg. Mathilda hadde lagt det feil vei foran ham, og nå mumlet hun noe om «unnskyld» og «den andre veien», men han hadde allerede fordypet seg i det som sto med liten skrift under feltene som skulle fylles ut. Det virket som han ble beroliget av de små bokstavene, nå hadde han noe å gjøre fordi han måtte lese dem, og hendene hans ble mindre anspente.

«De kan gjerne ta med Dem skjemaet og diskutere det sammen med Deres pårørende,» sa Mathilda.

Han så opp. «Nei, nei,» sa han, og hadde det plutselig travelt. «Vi kan fylle det ut her, nå med en gang. Bare gjør det, fru Wehser …»

«Nielsen.»

«Fru Nielsen. Eller skal jeg …?»

Hun snudde skjemaet mot seg selv igjen. «Det er best at jeg skriver. Da er det større sannsynlighet for at jeg kan lese det som står der. En gang opplevde vi en svært vanskelig forveksling mellom ordene høysete og høysåte, hvis De skjønner hva jeg mener.»

Hun hørte at Ingeborg hostet diskré borte ved det andre skrivebordet. Selvfølgelig var høysete/høysåte-problematikken bare noe hun fant på. Når stemningen på instituttet ble for trist, begynte Mathilda ofte å tenke eller si de forunderligste ting. Det var rett og slett noe som skjedde, hun klarte ikke å hindre det.

«Høysåte,» gjentok mannen litt usikkert. «Hva er det egentlig folk pleier å ønske seg?»

«Alt mulig. Ikke alle ønsker lar seg oppfylle, det må jeg gjøre oppmerksom på med en gang. Men vi gjør selvfølgelig vårt beste.»

Han sukket som om det var nettopp dette utsagnet han hadde fryktet.

«Er det et svært komplisert ønske Deres slektning har?» forhørte Mathilda seg. «Og har han et navn? Det ville gjøre det lettere å snakke om ham … eller henne.»

Hun løftet en kulepenn og lot den sveve i luften over det første feltet.

Men mannen svarte ikke på spørsmålet. I stedet spurte han: «Finnes det regler for hva man kan ønske seg?»

«Det finnes bare to regler ved instituttet,» svarte Mathilda. «For det første: Instituttet tar bare hånd om klienter med en diagnose som formodentlig vil medføre døden i løpet av de neste seks månedene. Vi har også behov for kjennskap til denne diagnosen på grunn av legens vurdering, med tanke på den tiden det eventuelt vil ta å oppfylle ønsket.»

Mannen nikket. Nå virket han plutselig ivrig, nesten for ivrig.

«Ja,» sa han. «Ja. Diagnosen lyder på en ondartet svulst i lungeroten. Svulsten har vel ikke metastasert ennå, men den vokser i omgivelsene … og den ligger så sentralt til at den ikke kan opereres. Den ligger for tett på de store blodårene. Aorta, luftrøret, en rekke nerver. Sjansene for å overleve operasjonen er ikke høyere enn femten prosent, og …»

«Og pasienten har besluttet at han ikke vil opereres.» Mathilda fant i det minste ett felt hun kunne fylle ut. «Har han begynt med symptomlindrende cellegiftbehandling? Jeg mener – en behandling som kan minske svulsten og gi ham litt mer tid?»

Mannen ristet på hodet, men så nikket han.

«Å, på den måten, ja. Det er han allerede ferdig med.»

Han trommet nervøst med fingrene på bordplaten, og Mathilda måtte beherske trangen til å legge hånden sin over hans for å stanse ham. Hun fylte ut feltet Diagnose.

«Om mulig vil vi gjerne ha en kopi av legens diagnose.»

«Ja. Ønsket … det siste ønsket … Det er ikke noe man kan kjøpe.»

«Nei, selvfølgelig. Da ville De jo ikke ha vært her.»

«Ønsket går ut på å finne noen. Det mennesket jeg kommer på vegne av, leter etter noen.» Nå trommet begge de magre hendene på bordplaten. «Det er datteren hans. Han leter etter datteren sin. Hun må være femten år gammel. Han har mistet kontakten med moren hennes, og det dreier seg om arven. Oppdragsgiveren min … min bekjente, mener jeg … har ingen andre nære slektninger. Han er … svært ensom. Han har selvfølgelig forsøkt å finne denne datteren selv, men det har ikke lyktes ham. Han har lett etter henne på Internett, men uten resultat. Sier han. Bortsett fra de forunderligste svar … Nettet har han så å si avsluttet.»

Kunne man avslutte Internett?

«Når og hvor har han sett datteren sin sist?» spurte Mathilda.

Ønsket virket fornuftig, langt mer fornuftig enn mange andre ønsker hun ble presentert for, og hun følte seg lettet over at de endelig hadde begynt å snakke om problemer man kunne gi seg i kast med, og som kunne løses.

«Min oppdragsgiver,» svarte han, «har aldri sett datteren sin, og det er nettopp det som er problemet. For å være helt nøyaktig, mistet han kontakten med moren for litt over femten år siden. Her, i Berlin. Det er ingen som vet om de fremdeles befinner seg her, datteren og moren hennes.»

«Og morens navn og yrke var …?»

«Doreen. Doreen Taubenfänger. Den gangen var hun kelner. Men jeg tror ikke hun hadde noen ordentlig utdannelse. I mellomtiden kan hun ha blitt hva som helst. Eller ingenting.»

«Og … finnes det et bilde?»

Han nikket, famlet i lommen på frakken og tok frem et uskarpt fotografi. Det viste en ung kvinne som sto foran en mur, lent mot en sykkel, og røkte. Hun var kledd i en rød minikjole med store hvite prikker. Håret var satt høyt opp, og hun så rett på iakttageren – eller fotografen – under lange, mørke vipper, med et glitrende, forførende blikk som ikke var til å misforstå, til tross for uskarpheten. Smilet som lekte i munnvikene hennes virket nesten ironisk. Mathilda tvilte på om hun ville få noe særlig nytte av dette bildet.

«Vi må også få de økonomiske rammene på plass. Hvor mye denne … oppdragsgiveren Deres? Hvor mye han kan bruke på dette.»

«Pengene er ikke noe problem,» sa mannen fort. «Han var advokat i London … til han trakk seg tilbake for to måneder siden. Det later til at han dro til London for å studere den gangen. Han har penger nok. Det eneste som betyr noe, er at datteren blir funnet.»

«Vet han hva hun heter?»

«Nei.»

«Hm,» sa Mathilda og lot pennen sveve i luften over skjemaet. Nå begynte saken virkelig å bli interessant, mye mer interessant enn ballongferder og jul om sommeren. En detektivgåte.

«Og denne oppdragsgiveren Deres … er det mulig at vi kan få snakke med ham selv? Jeg må under alle omstendigheter få navnet hans.»

«Birger. Raavenstein.»

Mathildas kulepenn vendte tilbake til begynnelsen på skjemaet, som hun mer eller mindre hadde fylt ut bakfra. Kanskje ville hun endelig få en rekkefølge på tingene.

«Fødselsdato?»

«27.01.1975.»

Mathilda så opp. «Førti,» sa hun. Av en eller annen grunn hadde hun hele tiden forestilt seg en gammel mann som hadde fått et barn med en ung kvinne. «Oppdragsgiveren Deres er bare førti år?»

«Svulster bryr seg ikke om alderen til de menneskene de vokser frem hos,» sa mannen lavt. Han kremtet, men kremtingen utviklet seg til et hosteanfall, og med ett krummet han seg sammen og holdt seg fast i kanten på Mathildas skrivebord med begge hender. Det så ut som hosterien kastet ham rundt slik en bølge ville ha gjort, han dukket ned under den, og Mathilda merket at hun uvilkårlig dukket seg, hun også. Da hosten omsider ga seg og mannen så på henne igjen, virket han helt utmattet. Han mumlet noe unnskyldende, lette etter et papirlommetørkle, fant et som var like medtatt som ham selv, og tørket seg rundt munnen med det.

En tynn, blekrød stripe kom til syne på det hvite papiret.

«Går det bra med Dem?» spurte Mathilda.

«Ja,» sa mannen. «Det går nok. Det … går over.» Og så smilte han igjen. Nå så han svært trett ut. «Det er ikke så mye å bry seg om. Bare en liten lungesvulst. Dessverre i en svært sentral posisjon.»

Han nikket mot det halvveis utfylte skjemaet på skrivebordet.

«Oppdragsgiveren min … jeg … Tilgi meg, men alt dette er så nytt for meg. Det er naturligvis ikke sant at jeg kommer på vegne av en annen. Jeg er Birger Raavenstein.»

«De dør,» sa Mathilda, og allerede mens hun sa det, sto det klart for henne hvor tåpelig denne erklæringen lød.

Han strøk seg med hånden over håret, bustet det enda mer til og nikket. Øynene var grønne, en underlig uryddig nyanse av grønt med brune spetter i, men det så ut som de mistet farge, som om det grønne var i ferd med å falme, utvannes, og på et eller annet tidspunkt ville det slukne fullstendig. Førti år. Herregud. Han så mye eldre ut. «Ja. Jeg dør. Men det hører med til reglene, ikke sant?» Han lo dempet, og Mathilda hørte den samme fortvilte munterheten i latteren hans som hun kjente fra seg selv. «Reglene for dette instituttet. Alle klienter må dø i løpet av de neste seks månedene.»

En halv time senere hadde Mathilda notert ned en svært forvirrende historie.

En historie om en kvinne som forsvant. Doreen Taubenfänger.

Da døren lukket seg etter den pjuskete skikkelsen til Raavenstein, lot hun kulepennen synke og kastet et blikk bort på Ingeborg, som selvfølgelig hadde hørt alt sammen. Og hun ville si noe – om historien, om Doreen, om rollen som privatdetektiver, som slett ikke var det de skulle være.

Men så ble døren åpnet på nytt. Inn kom et gammelt ektepar som ikke så særlig døende ut. Han bukket lett, lot henne gå først inn og lukket døren etter seg. Det var virkelig en utrolig romantisk forestilling, tenkte Mathilda – å få et siste ønske oppfylt sammen, og deretter forlate verden hånd i hånd …

«Hvilken av de unge damene vil De snakke med?» spurte mannen henvendt til kvinnen. «Har De en avtale?»

Ikke noe ektepar likevel, med andre ord. Goodbye, romance. De to hadde åpenbart truffet hverandre ute foran døren. «Jeg har ingen avtale,» sa kvinnen, delvis henvendt til mannen, delvis ut i rommet. «Må man ha en avtale?»

Stemmen var svært lav, og håret, som lå i en velstelt, kort permanent, var snøhvitt. Hun var ganske liten, med uinnfattede briller, og kledd i en lysegrønn ullcape som så myk og dyr ut. Mannen, derimot, hadde på seg en strikkejakke med slitte ermer og en gammel brun fløyelsbukse. Men gammelmannskasketten satt i en nesten freidig vinkel på hodet hans, og det bredbente ganglaget viste at han var en mann som visste nøyaktig hva han ville.

«Greit, da tar jeg skrivebordet til høyre,» sa han opprømt. «Jeg har heller ingen avtale.»

Han trakk stolen ved Ingeborgs skrivebord frem for å sette seg. «Mitt navn er Jakob Mirusch,» sa han, tok av seg kasketten og rakte hånden frem mot Ingeborg. «Jeg er fireognitti år gammel, og jeg har ikke vært syk en dag i mitt liv. Og nå har jeg en abdominal aortaaneurisme. Den kan sprekke når som helst, og da er jeg død som en sild.»

Da han hadde trykket Ingeborgs smale, senete hånd, lente han seg tilbake i stolen, la armene i kors over brystet og så på henne som om han nettopp hadde overrakt henne noe hun hadde lett etter i månedsvis.

«Det tok sin tid,» tilføyde Jakob Mirusch mens han nikket triumferende, «før jeg klarte å uttale det. Abdominal aortaaneurisme. Her er jeg, og jeg har et siste ønske. Hva må jeg gjøre?»

«Først og fremst,» svarte Ingeborg, «må De fylle ut et kjedelig og tørt skjema. Eller diktere meg hva jeg skal skrive.»

«Hvis De prøver å spørre meg om jeg kan skrive, unge dame,» sa Jakob Mirusch muntert, «så trenger De ikke å bekymre Dem. Jeg er urmaker. En enkel håndverker, tenker De kanskje. Men det skal jeg si Dem: Vi er mye mer enn som så. Vi er kunstnere. Vi henter tiden inn i disse små husene.» Han banket på det gammelmodige, opptrekkbare armbåndsuret han hadde rundt håndleddet. «Og vi jager den rundt i ring fireogtyve timer i døgnet. Uten oss hadde verden gått i stå. Har De noe å skrive med?»

Mathilda snudde seg mot kvinnen med den hvite permanenten. Hun sto fremdeles midt i rommet, like usikker som herr Raavenstein hadde vært. Det lot til å være en uskreven regel at de energiske menneskene alltid valgte Ingeborg, mens de sjenerte slo ned på Mathilda.

Damen i capen kom trippende gjennom rommet. Hun beveget seg som en alv – en andpusten alv med stokk. Endelig satt hun overfor Mathilda og smilte som en måte å hilse på. Men Jakob Mirusch, urmakeren, inntok fremdeles hele rommet med sin besluttsomhet.

«Akkurat,» sa han nå. «I et bofellesskap for studenter. Som den gang.»

«De har altså studert?» forhørte Ingeborg seg forsiktig. «Hvor da?»

«Nei da, visst har jeg ikke det,» svarte Jakob Mirusch. «Man trenger ikke studere for å bli urmaker. Det går ikke an å studere til det. Enten skjønner man seg på tid, eller så gjør man det ikke. Nei, det var senere jeg bodde i studentkollektiver. Da var jeg allerede gammel, eldgammel sammenlignet med studentene, over femti. Jeg hadde et par yngre venner som inviterte meg. Ja, ja, Berlin på begynnelsen av syttitallet. Stearinlys på appelsinkasser, vannkran ute på gangen, og vi spilte i timevis, disse ungdommene var helt ville etter å spille, akkurat som unger – brettspill, kortspill, alt mulig, og rødvinen, så rimelig, men for en bakrus! Jeg har aldri hatt sånne tømmermenn senere i livet. Den gangen lurte jeg faktisk på om jeg ikke skulle begynne å studere et eller annet, bare på grunn av festingen. Jeg hadde selvfølgelig ingen penger, og tiden gikk meg forbi, jeg drev den jo til det, på grunn av yrket mitt. I dag kjenner jeg ingen fra den tiden. Men bofellesskaper, de finnes fremdeles overalt, akkurat som ugress, ikke sant? Jeg regner med at De sikkert har noen kontakter.»

«Callas,» hvisket damen i den lysegrønne capen, og Mathilda skvatt til og rev seg løs fra enetalen til Jakob. Damen hadde bøyd seg frem og så inntrengende på henne, som om hun skulle ha sagt noe forbudt. «Kjenner De henne?»

«Unnskyld?» sa Mathilda irritert.

«Callas,» hvisket damen om igjen. «Å få høre henne synge en gang til.»

«Maria Callas? Er det Deres siste ønske? Eller er det et ønske De formidler for en annen?»

«Mitt,» erklærte damen og smilte beskjedent, som om det ikke handlet om et ønske, men snarere om en nyervervelse som hun ikke aktet å skryte av. «Hun synger så vakkert. Jeg sang også før i tiden. Men aldri profesjonelt. Bare til jul og bursdager og sånt.»

«Jeg må få navnet Deres,» sa Mathilda og tok frem et tomt skjema. «Og diagnosen.»

«Ewa Kovalska, Ewa med w, Kovalska med v. Lungene mine … lungeblærene er visst ødelagt, på noen steder, de kaller det emfysem, lungene mine er ikke yngre enn meg, syvogåtti, de har visst tenkt å svikte meg. Hvis jeg pådrar meg et eller annet, en forkjølelse, hva som helst, da får jeg ikke … ikke puste lenger. Jeg burde ta oksygen … bruke, mener jeg, og hjertet orker heller ikke mer, det henger jo bokstavelig talt på lungene. Jeg ville så gjerne høre henne en gang til. På scenen. En siste gang.»

«Ja,» sa Mathilda med kulepennen i hånden. «Jeg … noterer resten først. Vi må ha diagnosen skriftlig også. Det finnes to regler her i instituttet. Den ene går ut på at vi bare hjelper mennesker som kommer til å dø i løpet av de neste seks månedene.»

«Og den andre?»

«Den andre trenger De ikke å bekymre Dem om, den er bare for medarbeidere. Fødselsdatoen Deres, fru Kovalska …?»

Mens Mathilda skrev, funderte hun på om hun skulle si det til henne. Akkurat som Ingeborg ville ha gjort. Kjære fru Kovalska, Maria Callas er død. For lenge siden. Hun trakk pusten et par ganger for å si disse setningene høyt. Men hun fikk seg ikke til det. Kanskje kunne hun be Ingeborg om å gjøre det. Den gamle damen kunne tenke ut et nytt ønske. Men kunne man forandre sitt siste, store ønske?

Da Ewa Kovalska gikk, bare noen sekunder etter urmakeren, snudde hun seg i døren en siste gang.

«Maria Callas,» hvisket hun og løftet begge hender til ansiktet. Hun hadde på seg tynne hansker, blekgrønne som capen. Hun la de hanskekledde hendene mot de blussende kinnene og strålte. «Jeg gleder meg allerede,» hvisket hun. «Det blir aldeles vidunderlig!»

Så lukket døren seg også etter Ewa Kovalska og det siste ønsket hennes.

«Hva ville han?» spurte Mathilda ut i stillheten. «Din herr Mirusch? Oppleve en sexorgie i et studentkollektiv?»

Ingeborg lo. «Nei. En spillekveld. For en gangs skyld et enkelt oppdrag.»

«Ja, det er enklere enn å vekke Callas til live igjen.» Mathilda begynte å rote i papirene på skrivebordet for å finne hodepinetablettene. Hun hørte at Ingeborg også holdt på med noe, dokumenter, papirer, lapper. Vegguret med de små kaninene som ustanselig hoppet rundt i ring med minuttviseren, fortalte at klokken var ti over seks. Det var på tide å stenge instituttet for dagen.

«Har du tenkt å overlate saken til meg?» spurte Ingeborg plutselig.

«Fru Kovalska?» Mathilda ristet på hodet. «Nei. Jeg skal nok finne en løsning. Så død kan vel ikke Callas være at hun ikke fortsatt opptrer et eller annet sted. Kanskje ikke personlig.» Hun rotet igjennom den øverste skrivebordsskuffen og deretter den neste, fortsatt på jakt etter tablettene.

«Jeg mener ikke fru Kovalska,» sa Ingeborg. Måten hun sa det på, gjorde Mathilda mistenksom. Dette tålmodige tonefallet var noe Ingeborg ellers bare tok i bruk overfor uhelbredelig syke.

«Jeg mener herr Raavenstein,» sa Ingeborg. «Har du tenkt å la meg overta Raavenstein?»

Mathilda rystet på hodet, litt for fort. «Jeg må sette opp en liste, en liste over alt som må gjøres, i den riktige rekkefølgen … Jeg har aldri lett etter en person jeg ikke kjenner, men jeg har noen ideer alt. Plakater, radio, de rette internettstedene …» Endelig fant hun tablettene under notatblokken.

Hun skulle til å trykke en av dem ut av blisterpakningen da Ingeborg la hånden over hennes.

Hun hadde ikke engang lagt merke til at Ingeborg var kommet bort til skrivebordet hennes.

«Mathilda.»

«Ja.» Mathilda så opp. «Ingeborg. Så hyggelig å se deg. Hva gjør du her?»

«Kutt ut det tøvet,» sa Ingeborg. «Fortell meg hva du tenker. Om denne mannen. Raavenstein.»

Mathilda tenkte på hvor inderlig hun hadde ønsket å snakke med Ingeborg om denne ubegripelige historien som Birger hadde fortalt. Men plutselig ønsket hun ikke å snakke mer om den. Hun var så uendelig trett. «Raavenstein … slår i hvert fall alle rekorder.» Hun trakk på skuldrene. «Førti år. Jeg trodde egentlig at unge folk som skal dø, fikser resten av livet sitt på egen hånd. De har jo venner, foreldre, alt mulig. Forbindelser.»

«Vi har hatt folk her som var enda yngre,» sa Ingeborg. «Men det har alltid vært jeg som har håndtert dem. For to måneder siden var det en gutt på fem år. Foreldrene hans var her. Jeg tror ikke foreldre fikser alt. Det er ikke nødvendig heller. Denne Raavenstein havnet tilfeldigvis ved ditt skrivebord. Jeg hadde håpet han kom på vegne av noen andre.»

«Hvorfor har du ikke fortalt meg om denne gutten? Eller om de andre unge klientene vi har hatt?»

Ingeborg trakk på skuldrene. «Du trenger ikke å sette deg inn i alt. Noen av de sakene vi får, egner seg best for meg. Jeg er blitt tykkhudet etter hvert – det var akkurat det de sa om meg på sykehuset. Jeg har sett så mange mennesker dø, Mathilda! Dø, pines og plages, nesten drukne i bare elendighet. Det er jo gode grunner til at jeg har åpnet dette instituttet. Men du … Hvis du har problemer med en sak, trenger du ikke å ta hånd om den.»

«Og hva får deg til å tro at saken til denne herr Ra …» Hun lette med vilje en stund etter det riktige navnet. «… herr Raavenstein er problematisk for meg? Er håret mitt plutselig blitt grått?» Mathilda forsøkte å legge mest mulig sarkasme i stemmen, samtidig som hun i all stillferdighet plasserte to tabletter ved siden av pakningen. «Eller har jeg begynt å skjelve ukontrollert?»

«Nei,» sa Ingeborg og tok fra henne vannglasset. «Men du har fylt ut begge de to siste søknadsskjemaene med en kulepenn som ikke har skrevet på dagevis.»

Mathilda fisket frem skjemaene blant kaoset av dokumenter og huskelapper, og bannet.

Så rev hun til seg en annen kulepenn og begynte å fylle ut skjemaet til Ewa Kovalska med de opplysningene hun husket, før det var for sent. Hun merket at Ingeborg betraktet henne. Men til slutt strøk hun det strie, svarte håret bak ørene, gikk tilbake til sitt eget skrivebord og begynte å pakke sammen.

«Bare gå du, jeg skal stenge her,» sa Mathilda uten å se opp. «Jeg må ordne opp i dette først. Faen også – telefonnumrene er selvfølgelig borte. Ha en fin kveld, da.»

Døren lukket seg etter Ingeborg med et klikk, og endelig kunne Mathilda løfte hodet. Så krøllet hun sammen skjemaet der hun med en død kulepenn hadde notert navnet Birger Raavenstein og fødselsdatoen 27.01.1975, og kastet den bort i et hjørne med en slik kraft at Eddie, som hadde ligget og sovet under bordet, spratt opp med en ilter bjeffing.

Mathilda trengte ikke å fylle ut skjemaet en gang til. Greit nok, hun hadde glemt telefonnummeret. Men alt det andre den rufsete, brukte, magre mannen med det utslokte grønne blikket hadde sagt, kom hun antagelig til å huske så lenge hun levde. Ord for ord. Enten hun ville eller ikke.

Hun begynte å skrive listen på T-banen på vei hjem. Inneklemt mellom en kvinne med svulmende vesker og en svulmende kvinne uten vesker, som snakket sammen over hodet på henne på tyrkisk, kurdisk eller kanskje rett og slett utenomjordisk. Øverst på Mathildas skriveblokk pranget logoen til Instituttet for de siste ønsker: en liten varmluftsballong med bokstavene IFSØ. Det var så vidt det ikke hadde blitt et juletre, for begge disse delene var de ønskene som forekom hyppigst – men Ingeborg hadde vært imot det, hun likte ikke julen. Etter at Mathilda nå hadde arbeidet et år på instituttet, likte ikke hun heller julen lenger. Enda verre var det at hun ikke klarte å skjelne julen fra vanlige dager. Den var blitt en allestedsnærværende trussel. Gjennomsnittlig arrangerte hun fem julefeiringer hver måned.

Liste – Raavenstein, skrev Mathilda ved siden av varmluftballongen.

A – plakater – tekst? Henges hvor? Beregne kostnader

B – radio

C – nettsøk og annonser på forskjellige plattformer

Hun tygde på blyanten som hun hadde tatt med seg for å unngå å bruke tomme kulepenner uten å merke det.

D – politi og folkeregister

Det burde selvfølgelig ha stått under A. Men Mathilda likte ikke offentlige kontorer. Og offentlige kontorer likte ikke instituttet, simpelthen fordi det het «institutt», og de var redde for at folk skulle tro at det var en statlig anordning.

Mathilda klappet Eddie som lå under benken og hadde gjort seg usynlig igjen. Så lukket hun øynene, lot samtalen mellom de to kvinnene skylle over seg, og forsøke å videreutvikle tanken om plakatene.

Hun var forresten takknemlig for det uforståelige språket. Hun pleide ofte å bruke hjemturen på T-banen til å jobbe, og folks skravling hadde en tendens til å trenge inn i tankene hennes. Men skravling som hun ikke forsto, prellet av som vann på gåsa, og derfor ville hun gjerne ha innført et påbud om at alle folk på T-banen måtte snakke tyrkisk, kurdisk eller utenomjordisk.

Naturligvis måtte bildet av den unge kvinnen med sykkelen være med på plakaten. Men hver gang Mathilda forsøkte å forestille seg en plakat på en reklamesøyle, var det Birger Raavensteins ansikt hun så der, kolossalt, litt uskarpt, med bustete hår, som om han nettopp hadde vært ute i en storm, selv om det ikke blåste ute. Den smale, litt skjeve nesen delte bildet i to, og Mathilda tenkte for første gang at han faktisk lignet litt på Ingeborg, rent nesemessig sett. Men etter litt rask hoderegning fastslo hun likevel at Ingeborg med sine femogførti år ikke kunne være Birger Raavensteins savnede datter. Det var bare fantasien som løp av med henne igjen. De falmede grønne øynene som betraktet henne fra reklamesøylen, stirret søkende forbi henne, ut i det fjerne. For selvsagt var det ikke henne han lette etter, han lette etter en annen.

I England trykket man bilder av savnede barn på melkekartonger. I Mathildas fantasi dukket Birgers ansikt opp på en melkekartong og så på henne fra hyllene i supermarkedet. Hun tok en kartong fra hyllen, og denne gangen så ikke Birger Raavenstein ut som om han lette. Han så ut som om han selv var blitt borte. Mathilda plasserte melkekartongen i handlevognen, og med ett kunne hun ikke la de andre svart-hvite Birgerne stå igjen i hyllen. Hun begynt å sette den ene melkekartongen etter den andre ned i handlevognen, som om hun kunne redde Birger på den måten …

«Mathilda?» spurte noen.

Hun åpnet øynene. Pokker også, hun hadde sovnet. Hun hadde drømt. De to kvinnene som hadde vært så vennlige å snakke utenomjordisk, hadde gått av. I stedet sto det en ung mann med kort, hvitblondt hår foran henne, halvt foroverbøyd. Rundt halsen hadde han et lett, grått skjerf – han hadde knyttet det slik som de velstelte unge mennene i reklamefilmene pleide å gjøre. Med denne uutholdelige løkken som man trekker endene igjennom.

«Mathilda?» gjentok han. «Sannelig! Det er jo ikke til å tro.»

«Daniel,» sa hun. Daniel Heller. Samme årgang som henne selv, samme innskrivningsdag på universitetet, nesten samme matrikkelnummer. For hundre evigheter siden. Det var den gangen hun fremdeles hadde trodd at hun ville bli lege.

Daniel nikket. «Har jeg forandret meg så mye? Hvor lenge er det siden? Tre–fire år?»

«Fem,» sa Mathilda, bare for å overgå ham, ikke fordi hun virkelig hadde telt årene.

«Umulig.» Smilet hans var ærlig. Øynene hans strålte av noe, av glede – de hadde den samme klare gråfargen som skjerfet. Og Mathilda tenkte: «Han har valgt skjerfet etter fargen på øynene», og «Det er sprøtt». Så tenkte hun på den blasse grønnfargen på andre øyne og skjøv tanken vekk.

Hun forsøkte å bli klar over om hun var glad for at hun hadde truffet Daniel. Hun hadde gått virkelig hardt inn for å glemme ham, og hun hadde klart det. De hadde bodd sammen. Gått sammen på forelesningene. Hadde klart eksamenene sammen – eller, i Mathildas tilfelle, ikke klart dem og tatt dem om igjen og klart dem til slutt. Daniel hadde alltid klart seg på første forsøk. Han hadde hjulpet Mathilda. Lest sammen med henne. Sagt til henne at hun måtte jobbe videre, alltid reise seg og jobbe videre. Hun så på armene hans og prøvde å huske hvordan det hadde vært å ha dem rundt seg.

Han hadde på seg en pen genser, mørkeblå og myk som capen til fru Kovalska. Hun husket en grov strikkejakke hun hadde gitt ham i julegave et år – hun hadde strikket den selv, og hun hadde aldri vært særlig flink til å strikke. En stund hadde hun nesten elsket ham bare fordi han gikk med denne strikkejakken som klødde. Han hadde gitt henne det juletreet som hun absolutt ville ha, et ordentlig, ekte juletre som knapt nok fikk plass i den lille leiligheten. Ingen av dem hadde hatt penger. De hadde vært svært lykkelige en stund.

En stund.

Så hadde noe gått i stykker mellom dem – omtrent som en kopp, et glassmaleri, en drøm. Daniel hadde dratt for å gjøre ferdig studiene et annet sted. Hun hadde blitt igjen for å droppe ut av studiene.

T-banen stanset med et rykk. Det var så vidt Daniel ikke falt, og han rettet seg opp for å holde seg fast i en av stengene under taket.

«Når kom du tilbake hit?» spurte hun. Eddie stakk hodet mistroisk frem mellom bena hennes for å sjekke hvem hun snakket med.

«I januar. Jeg er på Charité, på hjerteavdelingen akkurat nå. Pasientene med de knuste hjertene. Og du … du har hund, ser jeg.»

«Ja,» sa Mathilda. «Du reparerer hjerter, og jeg har hund. Jeg har hatt den i to år. En omplasseringshund. Brukt.»

«Og hva … Ja, unnskyld, men … hva er det du har på deg?»

Mathilda så nedover seg selv. På den nokså alminnelige, blå hettegenseren var det sydd på en runding av fargestrålende stoff, et stykke av en gammel barne-T-skjorte – rundkinnede 60-tallsbarn kledd i brunt, gult og oransje galopperte mellom epletrærne på små ponnier. Ingen av barna måtte lirke hesten sin inn i en T-banevogn.

Nesten alle klærne til Mathilda hadde lapper av samme type.

«Det er en del av barndommen min,» hadde hun forklart Ingeborg. «Da jeg plutselig satt alene i takleiligheten, begynte jeg å klippe dem opp og sy dem på. Bare gamle T-skjorter og sengetøy. Jeg fant dem hjemme, på loftet til foreldrene mine. Som barn pleide jeg alltid å leke der – den gangen verden ennå var et vidunderlig sted. Det er lettere å le av alle disse julefeiringene og dødsfallene når man vet at man har et påsydd 60-tallsbarn på rumpa eller magen, opptatt med å fôre en oransjefarget hest.

Ingeborg hadde nikket, men Daniel ventet ikke på å få en forklaring på ponniene og barna.

«Hva gjør du nå?» spurte han. «Er du også turnuskandidat? Du ville studere allmennmedisin, ikke sant? Flytte på landet …»

«Ja, og her er jeg, fremdeles i storbyen.» Mathilda klappet Eddie, som peste litt høyere enn nødvendig. Som om han var redd hun skulle glemme ham hvis han ikke ga lyd fra seg. «Jeg droppet ut av studiene. Etter indremedisinen. Jeg tok ikke opp igjen den tredje avdelingseksamenen.»

«Mangler du bare den siste eksamenen?» Daniels øyne røpet en forferdelse som moret henne. «Men det er da ikke for sent ennå!»

«Nei, det er det ikke,» sa hun. «Men hvorfor skulle jeg gjøre det? Medisinstudiet var et håpløst prosjekt helt fra begynnelsen. For meg. Nå har jeg den rette jobben.»

Han nikket, ristet på hodet, nikket igjen. «Aha. Hør her, jeg kunne be deg på middag, og du kunne fortelle meg om jobben din. Jeg har fri. Det er en sjelden anledning.»

«Ikke i dag.»

«En annen gang, da. Det er …» Han lo. Det lød litt forlegent. «Det er så fint å se deg igjen. Og så rart.» Han ristet på hodet igjen. «Som en reise tilbake til fortiden. Du har ikke forandret deg i det hele tatt.»

Mathilda lurte på om det var en kompliment eller det motsatte. «Det med jobben er fort forklart. Du trenger ikke å be meg ut på middag. Jeg arbeider ved Instituttet for de siste ønsker.»

«Hvor, sa du?» Han virket plutselig forsiktig.

«Å, vi dyrker grønnsaker etter månefasene,» svarte Mathilda henslengt. «Hvis man spiser dem på bestemte dager, kan man få et hemmelig ønske oppfylt. Man må selvfølgelig drysse rikelig med mineralsalter på. Og ta hensyn til vannårene under betene, så magnetismen ikke ødelegger den skrøpelige likevekten i plantens indre chakraer.» Hun lo da hun så at Daniel ble helt glassaktig i blikket. Så løftet hun hånden og viftet med den rett foran ansiktet hans. «Hallo? Ironi?»

Han ristet på hodet for tredje gang i løpet av bare noen minutter.

«Jeg tror på hva som helst når det gjelder deg. Hva gjør du egentlig?»

«Å, men jeg arbeider virkelig ved Instituttet for de siste ønsker. Navnet er lite kreativt. Vi oppfyller siste ønsker. For mennesker som skal dø. Du kjenner jo denne typen mennesker fra sykehuset. De ligger der og får den ene typen behandling etter den andre, bare for at de skal leve litt lenger. Men det er ingen som tenker på hva de kanskje kunne ha lyst til å gjøre eller ha.»

Daniel nikket langsomt. «De slemme legene,» sa han. «Og de bedre menneskene. Jeg tror nesten jeg ville ha foretrukket månefasene og grønnsakene.» Han så opp på skjermen under taket, der det kjørte en reklame for en popkonsert. «Tror du på det?»

«På grønnsaker? Klart jeg tror på grønnsaker. Og i tilfelle du sikter til instituttet, kan jeg bare si at jeg tror på det også. Det finnes. Vi har bare to faste medarbeidere, Ingeborg og meg, men vi har en mengde medarbeidere som trår til når det trengs. Fem drosjesjåfører som er personlige bekjentskaper, fire sykepleiere som er blitt gode venner, to begravelsesagenter, en økonomirådgiver … og en hel mengde løsarbeidere som går på ledighetstrygd. Alle sa til Ingeborg at det var en tåpelig idé. Nå står klientene formelig i kø. Du kan jo stikke innom og se hvordan det fungerer. Det ligger i en bakgård i Friedrichshain.»

«Kanskje jeg gjør det,» mumlet han. «En dag i nærmeste fremtid. Å, fillern, her skal jeg av.» Og så, idet han gikk: «Har du et nummer jeg kan nå deg på? I tilfelle vi skulle ta en tur ut og spise likevel?»

«Ja,» sa Mathilda. «Du vet hva det er. Det pleide å være ditt nummer også. Jeg bor fremdeles i den gamle takleiligheten i Uferstrasse. Du har rett, jeg har ikke forandret meg.»

Hun så etter ham da han trengte seg frem til døren og hoppet ut på plattformen, der han forsvant i folkemengden. En annen presset seg forbi ham og smatt inn i vognen – en gutt med veldig blått hår. Det var den gutten.

Mathilda skvatt til og ristet vantro på hodet. Det var et underlig sammentreff. Gutten hadde fått øye på henne også, og forbausende nok virket det som han kjente henne igjen.

«Uten hest denne gangen?» spurte han. Stemmen var hes og svært ung.

«Ja.» Hun smilte. «Det finnes øyeblikk med og øyeblikk uten hest her i livet. Men du er ikke uten gitar.»

«Det finnes ingen dager,» sa han med et alvor som forbløffet henne, «uten gitar.»

Så trakk han seg inn i et hjørne og vendte blikket innover, og det var klart at han ikke kom til å snakke mer med henne. Han hadde stukket hendene i lommene og lagt bena i de trange, slitte olabuksene over hverandre, utstudert avslappet. Mathilda og Eddie gikk av ved Zoologisk hage for å bytte til linje 8. Hun vinket adjø til gutten med det blå håret. Han vinket ikke tilbake.

På T-banestasjonen i Pankstrasse hang gamle sort-hvitt-bilder av savnede barn, klistret opp på steinveggene for mange år siden. Mathilda tenkte på drømmen der hun hadde sett bilder av Birger Raavenstein på melkekartongene. Ved siden av barna var det reklame for arrangementer – en varieté i gammel stil, to musikaler, en film, et lysbildeforedrag om et varmt land der solen gikk ned. Mathilda så på de savnede barna. Det var usannsynlig at noen av dem fortsatt var i live, kanskje de befant seg i landet med solnedgangen alle sammen nå, et hemmelig land som bare eksisterte i hodene deres. Den vesle jenta med de store, mørke mandeløynene og det tyrkiske navnet, for eksempel, eller gutten ved siden av henne, med det bustete, lange håret som var like lyst som Daniels, og med sammenknepne øyne bak brilleglassene, som om han ikke ville bli fotografert.

Hun lurte på om hun skulle henge bildet av datteren til Birger ved siden av dem.

Navn: Ukjent.

Alder: Femten.

Savnet: I femten år.

Men det var vanskelig å henge opp et bilde av en person når man ikke engang visste omtrent hvordan hun så ut.

Mathilda forlot T-banestasjonen, låste opp sykkelen sin (grønn, med en liten muldvarp av gummi som kunne hvine-tute festet på styret) og syklet hjem.

Den gamle takleiligheten i Uferstrasse.

Hun tenkte ordene med stor ømhet da hun vred nøkkelen rundt i låsen. Nøkkelen laget en knirkende lyd – det var flere år siden hun hadde begynt å bli redd for at nøkkelen plutselig skulle sette seg fullstendig fast, men på en eller annen måte hørte det liksom til. Nede på gaten fløt trafikken langsomt og nølende, og på den andre siden av gaten fløt vannet i Panke. Trærne langs kanalen strakte ut de tørre grå grenene sine og klarte med stor anstrengelse å produsere de første bladene. Her i strøket var larmen fra byen til å holde ut, og helt oppe i fjerde etasje var det nesten stille.

Eddie skjøv døren opp med snuten og trengte seg forbi Mathilda. Hun hørte klikkelyden av de litt for lange klørne hans mot de markspiste treplankene mens hun hengte jakken på den ene av de to spikrene som stakk ut av en bjelke ved siden av døren. På jakkelommen lyste et påsydd rødt eple opp.

Den gamle takleiligheten i Uferstrasse.

Hva tenkte Daniel om at hun fremdeles bodde her? Tenkte han at hun lengtet tilbake til den tiden da de hadde bodd her sammen? Det var en feilslutning. Hun likte leiligheten på samme måte som hun likte Eddie. Ingen av dem, hverken leiligheten eller hunden, var vakre eller spesielle, men derimot litt slitt, med et preg av å være brukt – og likevel så tiltalende.

Slitt og brukt? Akkurat som … Nei. Ikke tenk på det.

Det hendte fremdeles at hun slo hodet mot skråtaket, og hun sa fremdeles, etter alle disse årene, at hun ved anledning måtte få trukket vaskemaskinen på det knøttlille badet ut fra veggen så hun kunne gjøre rent bak den. Hver morgen når hun pusset tennene, betraktet hun fremdeles plakaten med samlingen av strandgods som hun hadde hatt med seg hjem etter en utflukt til Rügen for mange år siden, og hver måned kjøpte hun fremdeles to krukker med basilikum fra supermarkedet som hun omsorgsfullt stelte til døde i vinduskarmen. Nei, det var ingenting som hadde endret seg. Det eneste nye var Eddie. Daniel hadde aldri gått med på at de skulle ha hund.

Kardiologi.

Kanskje Ewa Kovalska med det snøhvite permanenthåret hadde ligget på Daniels avdeling for kort tid siden. Kanskje kom hun til å dø på Daniels avdeling. Etter at hun hadde hørt Callas synge.

En halv time senere satt Mathilda og Eddie i den gamle sofaen i det eneste rommet i leiligheten. Mathildas seng var plassert bak et skap, så man i det minste ikke kunne se den fra overalt i rommet, og kjøkkenet var en benk med kokeplate til venstre for døren.

Utover dette var det bare det lille badet. I leiekontrakten sto leiligheten oppført med enda færre kvadratmeter enn den egentlig hadde, siden skråtaket gjorde en stor del av rommet mer eller mindre ubeboelig. Men enkelte steder strakte trebjelkene seg gjennom rommet, og Mathilda visste at hun ikke kunne leve uten synet av disse bjelkene, uansett hvor ofte hun fikk blå flekker på grunn av dem. Man kunne legge ting på dem – muslingskall, vakre, glatte steiner, telys, minner.

Sofaen var av rødt kunstlær og så nedsittet at man tydelig kunne se sømmene. De hadde hentet den på gjenvinningsstasjonen, Daniel og hun, og når man satte seg på den, ble man forvandlet til et kunstverk av bitte små røde prikker, sett bakfra – mikroskopiske lærstykker som sofaen ga fra seg som flass. På gulvet ved siden av sofaen lå en rull med bred tape som hjelp til å avflasse seg.

Ute feide en kald vårvind gjennom gatene og fikk de utette vinduene til å klapre. Mathilda hadde trukket det gamle, brune fleeceteppet helt opp under haken. Hjørnene på teppet hadde Eddie gnagd i filler i sin tidlige ungdom. Nå hvilte han hodet på Mathildas kne og betraktet med halvt lukkede øyne det kjempestore, gamle fjernsynet som sto i et hjørne på gulvet. Enhver moderne flatskjerm ville besvimt ved synet av denne dinosauraktige forfaren.

På skjermen flimret en gammel episode av Tatort. Det virket beroligende på Mathilda å se på gamle Tatort-episoder som hun kjente slutten på, det var som den beroligende brusingen fra en elv som man hadde bodd ved siden av i årevis. Tankene hennes fulgte ikke med på filmen, de virret rundt på egen hånd, dvelte ved den klumpete fasongen på tekoppen som sto på bokstabelen som gjorde tjeneste som sidebord, vendte tilbake til en politimann som løp gjennom tåke og mørke for å redde noens liv … og landet på Daniel Heller.

Daniel reddet altså liv nå.

Mathilda så hvordan liv tok slutt, uten å gjøre noe for å avverge avslutningen. I enkelte tilfeller hadde hun til og med avholdt folk fra å forlenge livet sitt ytterligere. En ballongferd – eller ytterligere fem uker i en sykehusseng. En etterlengtet ridetur gjennom våren – og deretter aldri mer tilbake til dialysen. Deltagelse på et cruise til Russland, selv om en tredje runde med cellegift kunne ha gitt et helt år ekstra. Et år i en hvit seng.

Hun visste hva Daniel tenkte om instituttet – han tenkte det samme som så mange andre: Instituttet sto i veien for moderne medisin. Det var uvitenskapelig og irrasjonelt. Kanskje til og med uetisk. «Ja, Daniel,» hvisket hun som om han skulle ha sittet ved siden av henne i sofaen som før. «Ofte har jeg lyst til å slutte i jobben. Men ikke av etiske grunner. Det har nok heller noe med … hodepinetabletter å gjøre. Ingeborg har rett, jeg tar for mange av de greiene. Hun er sterk, og jeg er svak. For svak til å ha med alle disse sakene å gjøre …»

Hun kjærtegnet ørene til Eddie. Var det virkelig så galt å være svak? Var det ikke nettopp derfor de usikre, de sjenerte menneskene som oppsøkte instituttet, kom til henne? Et par hodepinetabletter fra eller til kunne vel ikke spille noen stor rolle.

Etterforskeren i Tatort var ikke kommet noe lenger med saken sin ennå. Nå drøftet han situasjonen med en melankolsk dachs. Eddie sov.

Mathilda tok plastbegeret med sjokoladepudding som sto på bokstabelen ved siden av tekoppen. Dette var en god anledning til å spise puddingen alene.

Men så våknet den dårlige samvittigheten i henne, kombinert med en underlig form for nedstemthet. En dag kom Eddie også til å dø, uten noe siste ønske, uten mye oppstuss, like lurvete som alltid. Hun vekket ham for å dele puddingen med ham.

Så gled tankene hennes videre fra Eddies lurvete utseende til et annet lurvete utseende … Og med ett virket politimannen forstyrrende på henne – han skravlet seg inn i tankene hennes, akkurat som folk på T-banen. Hun skiftet kanal. Der gikk den samme episoden av Tatort, men dubbet på tyrkisk. Det var svært praktisk.

Mathilda pustet dypt inn et par ganger, og så slapp hun omsider til den tanken hun hadde holdt på avstand hele tiden.

Hun lukket øynene – etterforskeren snakket tyrkisk med dachsen – og tenkte og tenkte og tenkte.

Hun så for seg hvordan hun fant datteren til Raavenstein, hvordan han la armene rundt denne datteren og vendte ryggen til instituttet, og hvordan hun selv fant dødsannonsen hans i postkassen til instituttet en gang noen måneder senere.

Så forestilte hun seg den samme Raavenstein for femten år siden, femogtyve år gammel, da han gikk bortover en solfylt gate i Berlin sammen med en røykende kvinne i en rød og hvit minikjole. Så hvordan han satt sammen med henne på en kafé. Han hadde fortalt Mathilda enda mer, mye mer enn bare det at han hadde mistet kontakten med Doreen.

«Jeg … ville spørre henne,» hadde han sagt. «Den gangen, nettopp den dagen, skjønner du? Jeg ville stille henne det viktigste av alle spørsmål. Det lyder så dumt. Men den gangen ville jeg at det skulle være romantisk. Jeg ville gi henne roser, men jeg hadde ingen. Vi satt sammen på en kafé, hun og jeg, og så reiste hun seg og sa at hun måtte på toalettet. Jeg var nervøs, jeg tenkte at når hun nå kommer tilbake, så … så kaster jeg meg ut i det. Da spør jeg henne. Om hun vil gifte seg med meg.

Men hun kom ikke tilbake. Jeg satt lenge alene ved det lille kafébordet. En evighet. Til slutt gikk jeg for å lete etter henne. Kafeen hadde to små toaletter. Det var ingen der.

Og ingen hadde lagt merke til den unge kvinnen som gikk i retning av toalettene. Hun var rett og slett borte. Som sunket i kafégulvet. Sammen med det ufødte barnet vårt. Jeg … jeg så henne aldri igjen.»

Han hadde reist til London for å studere jus der, han måtte ha vært dyktig for å bli tatt opp ved universitetet der … Men han hadde vel aldri sluttet å tenke på barnet.

Hun ville finne det, hun, Mathilda. For ham. Hun ville se ham smile, denne rufsete, slitte, på en måte mislykkede advokaten fra London og Berlin, ikke et ironisk smil mens han trakk på skuldrene, men et tvers igjennom lykkelig smil. Før han forlot denne verden. For godt.

Men det var jo løgn.

Hun ville ikke bare se ham smile. Hun ville mye mer.

Mathilda hadde fremdeles øynene lukket. Hun hørte at Eddie snorket lavt i fanget hennes. Politimannen skrek noe på tyrkisk til en forbryter. Mathilda knuget hendene så hardt sammen at det gjorde vondt.

Le, le!, sa hun til seg selv. Det er viktig å le av alt som er trist!

Hvor var egentlig hodepinetablettene?

«Det finnes to regler i Instituttet for de siste ønsker,» hvisket hun til den sovende Eddie. «For det første: Alle instituttets klienter dør i løpet av seks måneder. For det andre …» Hun kremtet, for av en eller annen grunn virket stemmen hennes så rar: «For det andre: Man må aldri forelske seg i en klient.»