Berthil Åkerlund

Denis Mukwege

Lege på liv og død

Oversatt av Mette-Cathrine Jahr

Berthil Åkerlund

Denis Mukwege

Lege på liv og død

Oversatt av Mette-Cathrine Jahr

Forord

DER ER HAN JO! I hvit frakk blant pasientene sine på Panzi sykehus i Bukavu i Øst-Kongo. I doktorhatt og snippkjole på Umeå universitet. I dress på talerstolen på en konferanse i New York. Alltid med et vennlig smil, av og til med en bekymringsrynke i pannen, og dessverre altfor ofte med tårer i øynene av medfølelse med ofrene.

I et land som gjennom historien er blitt kalt både «mørkets hjerte» og «verdens voldtektssentrum», er doktor Denis Mukwege, kirurg og gynekolog, blitt selve det personifiserte håpet. Han er høyt respektert, hyllet og prisbelønnet over hele verden. I mange år har han operert og behandlet titusener av voldtatte kvinner og barn. Sykehuset hans har tatt hånd om de fysiske så vel som de sosiale behovene deres etter grusomhetene de er blitt påført, først og fremst av uniformerte menn med våpen – i en konflikt som har pågått altfor lenge, og som har krevd altfor mange ofre i Kongo.

Jeg slutter meg til dem som kaller Denis Mukwege et godt menneske. Et menneske som har opprettholdt kontakten med sine dypeste følelser av empati og kjærlighet til sine medmennesker, men også av vrede over urettferdighet og politiske intriger.

Ingen bør la seg lure av hans milde og sympatiske fremtreden og tro at doktor Mukwege er naiv. Tvert imot! Han foretar sylskarpe politiske analyser og viker ikke for makten. I sin fortvilelse over gang på gang å måtte reparere skadene etter konfliktrelatert seksualisert vold, har han uttrykt skarp kritikk mot både Kongos regime og mot FN for deres unnfallenhet når det gjelder å gripe inn mot krigen.

For en stund siden kom han som ved et mirakel uskadd fra et mordforsøk. Et grusomt angrep, der en nær venn ble skutt og drept, og der familien hans ble utsatt for trusler. Denne gangen bommet kulene med en hårsbredd på doktor Mukwege …

Vi ønsker alle å tro på en lysere fremtid for Kongo.

Vi trenger håp som drivkraft, og vi trenger forbilder som Denis Mukwege.

MARGOT WALLSTRÖM

FNs tidligere spesialutsending

for konfliktrelatert seksualisert vold

Prolog

Det var tidlig om kvelden 25. oktober 2012. Skumringen hadde gått over til mørke, og jeg stanset bilen ved porten til hjemmet mitt i det nordøstlige Bukavu. Jeg hadde vært ute et kort ærend og hadde ikke vært borte i mer enn tyve minutter.

Jeg slo lett med håndflaten på hornet – to korte tut – og ventet på at vaktmannen skulle slippe meg inn. Men i stedet gikk sidedøren ved porten opp, og en mann lente seg ut. Jeg hadde aldri sett ham før og lurte på hva han gjorde inne på min eiendom.

Han kikket i min retning og forsvant inn igjen. Så ble porten åpnet, og flere personer kom til syne som silhuetter foran bilen. Det viste seg å være fem menn som på bare noen sekunder trengte seg inn i bilen. Fire bak og én i forsetet. Det gikk så fort at jeg ikke rakk å reagere. Mennene var bevæpnet, men jeg fikk straks en følelse av at de ikke var vanlige kriminelle. Det var noe disiplinert over dem, og det virket som om de hadde helt klart for seg hva de skulle gjøre.

De handlet i taushet og ga meg tegn til å kjøre bilen inn på gårdsplassen. Jeg så rett på huset mitt og tenkte at hvis jeg ikke kunne flykte, kunne jeg i hvert fall ta mennene med meg i døden. Avstanden mellom innkjørselen og huset var antagelig stor nok til at det ville bli et voldsomt sammenstøt. Jeg tråkket på gasspedalen, vi for fremover, og da var plutselig mannen ved siden av meg ikke så kald lenger. Hånden hans skjøt frem, grep meg hardt rundt håndleddet og rykket til for å få meg til å stoppe.

«Skal du drepe oss alle sammen?» sa han.

Det var det eneste jeg noen gang hørte ham si, men det var nok til at jeg begynte å tvile. Reaksjonen gjorde mannen mer menneskelig, og jeg lurte på om jeg hadde feilbedømt situasjonen. Disse mennene var kanskje slett ikke ute etter å ta livet av meg, men etter å stjele bilen? Jeg hadde en kollega som nylig hadde opplevd noe besynderlig; han bodde riktignok ikke i Bukavu, men i Goma, 20 mil lenger nord, og han var blitt overrumplet av ukjente menn på eiendommen sin, akkurat som jeg ble i dette øyeblikket. De hadde tvunget ham ut av bilen, bundet hendene hans bak på ryggen og slengt ham inn igjen. En av misdederne hadde satt seg ved rattet, og så hadde de tatt ham med på en planløs biltur som varte i tre timer. Det hele ble avbrutt da mennene fikk en telefon fra noen som beordret dem til å slippe mannen fri, og da lempet de ham av på en kirkegård – medtatt, men uskadd. Hva som var hensikten med denne ekspedisjonen, er uklart, men han så aldri bilen sin igjen, og det var dette jeg tenkte på da vi raste mot husveggen. Holdt jeg på å ta livet av meg selv og fem andre personer på grunn av et biltyveri?

Jeg bråbremset, og vi stanset en meter fra huset. Jeg var klar til å gå ut og gi fra meg bilen. Men så kastet en av mennene seg frem og trakk nøklene ut av låsen, og to våpenmunninger ble trykket mot hodet mitt – en pistol i nakken og et maskingevær mot tinningen. Noen sekunder senere tok mannen med pistolen et godt tak i meg og dro meg ut av bilen, samtidig med at mannen med maskingeværet kom opp på siden av meg. Nå forsto jeg at dette ikke dreide seg om noe biltyveri. Det var ikke mye jeg kunne gjøre. Kanskje jeg kunne klare å komme meg inn i huset, det var den eneste mulige fluktruten. Jeg gjorde en manøver mot døren, men mannen med geværet kom i veien, og vi havnet foran bilen begge to. Mannen holdt geværmunningen rundt 20 centimeter fra kroppen min, han hadde fingeren på avtrekkeren, og jeg så på blikket og holdningen hans at han ville komme til å skyte. Han ville fullbyrde oppdraget, og jeg kom til å falle død om foran min egen dør.

Men akkurat da, da jeg trodde at alt håp var ute, hørte jeg rop og skrik og så Joseph «Jeff» Bizimana, vår altmuligmann i huset, komme rundt hjørnet. Han strakte armene i været for å kaste seg over mannen, og det smerter meg å si at dette var det siste Joseph gjorde i livet. Mannen oppfattet hva som holdt på å skje, og han snudde seg og løsnet to skudd. De traff Joseph i ansiktet, og jeg ble så sjokkert at jeg falt om på bakken. Joseph ble truffet av et tredje skudd som traff ham i ryggen, men det rakk jeg aldri å oppfatte før jeg falt.

Hva som hendte etter det, kan jeg egentlig ikke si noe om. Jeg vet bare at jeg lå besvimt på gårdsplassen, kanskje i et par minutter, og da jeg våknet, var jeg så omtåket at jeg ikke forsto hva som hadde skjedd. Jeg gikk inn i huset og ble møtt av døtrene mine, Lisa og Denise, som var i sjokk og skrek.

De hadde vært helt sikre på at jeg var død, at de hadde mistet faren sin, men der kom jeg inn gjennom døren, riktignok forvirret og medtatt, men uten en skramme på kroppen. De kunne ikke skjønne hvordan det var mulig.

«Dukk!» skrek de. «Bort fra vinduene, kryp! De kommer til å skyte igjen!»

Attentatet inntraff et døgn etter at jeg kom tilbake fra en ukes besøk i Europa. Jeg hadde vært i Genève og forelest på en stor konferanse, og jeg hadde også deltatt i presentasjonen av en ny bok, der jeg ga uttrykk for mitt syn på situasjonen i Øst-Kongo.

De fleste av mine lengre reiser foretar jeg fra den internasjonale flyplassen i Bujumbura, og jeg har en medarbeider, Ngabo, som pleier å hente meg ved ankomsten. Når jeg kommer om morgenen eller i løpet av dagen, kjører vi direkte til Bukavu, men dette var en dagflyvning fra Brussel, og jeg landet ved åttetiden om kvelden.

Når jeg vet at jeg lander sent, pleier jeg å bestille hotell på forhånd, men denne gangen hadde jeg ikke gjort det. Dette var av sikkerhetshensyn – jeg ville ikke at noen skulle vite at jeg skulle overnatte i Bujumbura. Det var ikke noe konkret jeg kunne peke på, det var mer en følelse av at noe kunne skje, og jeg ville beskytte meg i den grad det var mulig.

Det viste seg imidlertid at det var vanskelig å finne et hotellrom den kvelden. Det var fullbooket overalt, og jeg var en stund engstelig for at vi måtte sove i bilen. Men vi fortsatte å lete, og da vi stanset ved det femte hotellet, fikk vi vite at de hadde ledige rom. Klokken var litt over elleve da vi sjekket inn. Vi var sultne og bestilte en middag som vi spiste på rommet mitt. Midt under måltidet forsvant elektrisiteten, og et øyeblikk etter hørte vi at det banket på døren. Medarbeideren min gikk bort og spurte hvem det var, men det var helt stille, og han gjentok spørsmålet uten å få svar. Vi kontaktet resepsjonen for å få en forklaring, men de hadde ikke merket noe uvanlig. Alt var som det skulle på hotellet, og det var ingen grunn til engstelse.

Litt senere ga en person seg til kjenne og fortalte at det var han som hadde banket på døren i mørket. Han ville gi oss kvitteringen for hotellregningen, noe som virket som en merkelig rekkefølge, siden vi ikke hadde betalt enda. Det skulle vi gjøre som vi pleide, det vil si når vi reiste om morgenen.

Det fantes kanskje en naturlig forklaring på dette, men natten var ødelagt, og jeg klarte ikke å sovne. Jeg ville ikke ha vært redd hvis jeg ikke visste at jeg hadde grunn til å være det. En måned tidligere hadde jeg holdt en tale i FN etter innbydelse fra Storbritannias utenriksminister William Hague. Landet skulle ta over lederskapet i G8-gruppen, og ville sette fokus på den seksuelle volden. Jeg hadde snakket som ekspertvitne og dessuten delt mine synspunkter på årsakene til problemene i Kivuprovinsene. Nå uttalte jeg meg også i en bok (L’homme qui répare les femmes, Colette Braeckman) og var klar over at jeg, kanskje mer enn tidligere, utfordret krefter som kunne være i stand til hva som helst. For et år siden hadde jeg mottatt en trussel som jeg følte at jeg var nødt til å gi etter for, men som jeg nå muligens hadde utløst igjen ved å være så frittalende.

Det tar omtrent to timer å kjøre fra Bujumbura til Bukavu. Det er en strekning på 135 kilometer, og man passerer to grenseoverganger. Vi hadde tenkt å starte klokken syv om morgenen, men bestemte oss for å dra en time senere. Jeg var fremdeles redd, og det var viktig for meg at det skulle være bevegelse på veiene når vi ga oss i vei. Den siste delen av strekningen går gjennom Rwanda, og det er to veier man kan velge mellom. Vi valgte den jeg ikke vanligvis pleier å ta. Hvis noen ventet på oss, ville de forhåpentligvis være på feil sted.

Vel fremme i Bukavu avtok redselen og ble erstattet av mer hverdagslige tanker. Vi kjørte rett til sykehuset. Det var torsdag, og det innebar at jeg hadde mottagelse og mange pasienter som ventet. Da klokken var tre, ringte min kone Madeleine og syntes at jeg skulle komme hjem. Jeg hadde jo vært borte i en uke, og de trengte meg hjemme også.

«Jeg er nesten ferdig,» svarte jeg. «Jeg drar snart hjemover.»

Jeg forlot sykehuset en halvtime senere, stoppet for et kort besøk hos min mor og var hjemme like etter klokken fire. Jeg pratet med min kone og døtrene mine. Det var nymalt inne, og det luktet sterkt, så jeg spiste middag ute i hagen. Madeleine holdt på å gjøre seg i stand til å gå i et bryllup; en venninne skulle gifte seg, og familien hennes inviterte til en festmiddag før den forestående vielsen.

Ved halv seks-tiden kom en av sykehusets jurister på besøk. Han holdt på å planlegge en reise og hadde noen ting han ville diskutere. Jeg satt fremdeles ute, vi snakket sammen der, og da vi var ferdige, var Madeleine klar til å gå til bryllupet. Juristen var også invitert, så de slo følge. Bare et par minutter senere banket det på porten. Det var to kvinner, mor og datter, som spurte om jeg hadde tid til å snakke med dem. Det var ikke uvanlig at pasienter kom hjem til meg, og så sant jeg hadde tid og anledning, pleide jeg å ta imot dem.

Det hadde begynt å mørkne, og det var litt kjølig i luften.

«Vi går inn,» sa jeg. «Jeg vil ikke bli forkjølet.»

Vi slo oss ned i stuen, og da vi hadde snakket i et kvarters tid, bad jeg kvinnene unnskylde meg. Jeg forklarte at jeg var svært trett, jeg hadde ikke hatt blund på øynene natten før og ville gjerne gå og legge meg. Da pekte den eldste av kvinnene på den ene foten sin, som var hoven, og sa at hun hadde problemer med å gå langt. Hvis jeg bare ville kjøre dem til Place Molamba, kunne de ta en buss eller taxi hjem derfra.

Jeg kunne ikke ha kjørt mer enn en kilometer da de fem mennene smøg seg frem til muren vår. Noen av dem hoppet over og slapp de andre inn på gårdsplassen.

Mennene delte seg, og to av dem gikk inn i huset, der døtrene mine befant seg sammen med en venninne. De beordret jentene til å sette seg på gulvet og legge fra seg mobiltelefonene sine. Prøvde de å skrike eller på annen måte påkalle oppmerksomhet, ville de bli skutt, men hvis de bare var stille, skulle det ikke skje dem noe. Tausheten var livsforsikringen deres.

Mennene satt på sofaen, den ene med maskingeværet i fanget, og holdt jentene under taus oppsikt. De kunne naturligvis ikke vite hvor lenge jeg kom til å være borte, men de viste ingen tegn på stress eller nervøsitet. De var helt rolige og så ut til å være forberedt på å vente på meg, selv om det skulle ta tid.

Det var fire personer utenfor huset da jeg dro hjemmefra. De holdt til i den lille vaktstuen som sto ved porten. Det var Joseph og vaktmannen og to av deres bekjente. Mens to av inntrengerne gikk inn i huset, inntok de to andre vaktstuen. De bandt mennene med deres egne klær og holdt dem under oppsikt inne i vaktstuen.

Da jeg kom tilbake og tutet ved porten, reagerte inntrengerne umiddelbart. De forlot vaktstuen og huset, åpnet porten og tok seg inn i bilen. Samtidig lyktes det Joseph, som satt bundet i vaktstuen, å komme seg fri uten å bli oppdaget i det øyeblikket jeg sto foran bilen med våpenet rettet mot meg. Joseph var på baksiden av huset og begynte å rope for å vekke naboenes oppmerksomhet, og da han kom rundt hjørnet, kastet han seg frem for å overmanne mannen med våpenet.

Det var da skuddene falt, og jeg rakk altså å oppfatte to av dem før det svartnet for meg og jeg falt om på bakken. Men døtrene mine inne i huset hørte flere skudd, og da mennene flyktet i bilen min, lå det seks tomhylser foran døren.

Min yngste datter tok meg i hånden, leide meg inn på rommet sitt og fikk lagt meg på sengen. Jeg svettet og ristet over hele kroppen, men hadde fremdeles ikke noe klart bilde av hva som hadde hendt. Tankene mine fløt som i en tåke.

«Du må hvile», sa hun.

Jeg døset av og våknet av at jeg hørte stemmer utenfor. Jeg hørte noen nevne Josephs navn, og da var det som om en film ble spilt av i hodet mitt. I korte, raske sekvenser så jeg forløpet utenfor huset, og etter noen øyeblikk sto det klart for meg hva som hadde skjedd. Helt på refleks satte jeg meg opp i sengen og tenkte at jeg måtte gå ut og se hvordan det sto til med Joseph. Jeg hadde riktignok sett hvor ille han var blitt truffet av skuddene, men jeg kunne ikke akseptere tanken på at han skulle være død. Kanskje fantes det en liten gnist av liv igjen i ham, slik at han kunne reddes. En gang hadde jeg opplevd det på sykehuset, at kvinnen på operasjonsbordet var så ille tilredt at jeg ikke hadde noe håp om å kunne holde henne i live. Jeg opererte pliktskyldigst og ventet bare på at det skulle ta slutt. Men livet nektet å gi seg, hun kom tilbake, og jeg fikk en klar påminnelse om at det aldri er for sent.

Jeg forlot rommet og gikk mot ytterdøren. Begge døtrene mine stilte seg i veien, de ropte og bønnfalt meg om ikke å gå ut.

«Du kommer til å bli drept!»

Men jeg fortsatte manisk mot døren, og den første jeg så da jeg kom ut, var en bror av min kone. Han bodde sammen med svigermoren min i huset ved siden av og hadde hørt Josephs rop og skuddene.

«De drepte Jeff,» sa han med lav stemme. «De drepte Jeff.»

Jeg snudde meg og så Joseph ligge på siden. Det rant blod fra ryggen hans, og jeg skjønte at han var blitt truffet av et tredje skudd.

Omtrent samtidig fikk Madeleine en telefon der hun var på bryllupsfesten. Mobilen, som hun hadde i håndvesken, ringte, hun svarte, og i den andre enden sa en stemme at det var problemer hjemme, og at hun burde dra tilbake.

Mer enn det sa ikke vedkommende. «Problemer hjemme» – hva betydde det? Hun tenkte at det hadde begynt å brenne, og dro hjemover med det samme. Hun visste ikke hvem det var som hadde ringt, og det vet hun fremdeles ikke.

Da hun nærmet seg huset, møtte hun en mann hun kjente. Hun stanset bilen og spurte hva som hadde skjedd. Men han svarte ikke på spørsmålet, han sa bare at han ville ta henne med til sykehuset. Hun spurte igjen, men han ville fremdeles ikke si noe. Det sto noen andre i nærheten, og hun hørte tilfeldigvis en av dem si til en av de andre:

«De har drept noen hjemme hos henne.»

Madeleine brast i gråt og ba mannen innstendig om å fortelle hvem det var som var blitt drept.

«Er det min mann?»

Men hun fikk ikke vite noe og kjørte deretter videre mot huset. Porten sto åpen, og utenfor huset sto det FN-soldater. Hun var helt sikker på at jeg var død og ropte ut sin fortvilelse.

Jeg satt på sofaen i stuen da Madeleine kom inn gjennom døren, hun styrtet frem til meg og kastet seg i armene mine.

«Du lever!»

Hvem var mennene som utførte attentatet, eller – snarere – hvem hadde sendt dem for å utføre det? Jeg kan ha mine tanker og teorier, men noe svar får jeg nok aldri. Jeg kan bare konstatere at mennene opptrådte med stor selvsikkerhet, slik man gjør når man er beskyttet.

Huset vårt ligger i et godt bevoktet område – femti meter fra en FN-forlegning, to hundre meter fra en politistasjon og i nærheten av et hotell med en godt besøkt restaurant. Mennene løp stor risiko for å bli sett, særlig da de var ved muren. Noen kunne ha lurt på hva fem menn, hvorav én med maskingevær, gjorde der. Når som helst kunne en Land Cruiser ha kommet og fanget dem inn med lyskasterne, og hadde det skjedd idet en av dem var på vei over muren, burde det ha vært et tegn på at noe alvorlig var i ferd med å skje.

Var de blitt kjørt frem til huset, eller hadde noen midlertidig sperret av veien, slik at de kunne komme seg dit uten å bli observert? Og tilsvarende, da de flyktet fra huset i min bil: De rygget ut på gaten i høy hastighet med stor fare for å kollidere med et forbipasserende kjøretøy. Sto det biler på tvers av veien noe sted og hindret trafikken i å komme frem?

Ansiktet på mennene var fullt synlig, ingen av dem var maskert. Jeg så dem bare flyktig, og det er usikkert om jeg ville kunne kjenne dem igjen. Døtrene mine satt derimot rett overfor to av dem, det var en stund preget av redsel, og jeg antar at de ikke glemmer utseendet deres med det første. Men jeg tviler på at mennene hørte hjemme på våre kanter. Kanskje kom de fra en annen del av Kongo eller et naboland. De snakket swahili, som er ett av språkene her i Øst-Kongo, men det betyr ikke nødvendigvis at swahili var morsmålet deres. De var ytterst ordknappe og sa bare noen setninger – kanskje nettopp for ikke å røpe hvor de faktisk hørte hjemme.

Sporene etter mennene sluttet noen kilometer fra hjemmet mitt. De gikk ut av bilen, tvang til seg en annen og fortsatte videre i den. De hadde stjålet mobiltelefonen til en av døtrene mine, og da en kusine ringte henne, svarte en av mennene. Hun skrek i telefonen at blodet de hadde spilt aldri skulle la seg vaske bort, det skulle forfølge dem resten av livet. Det eneste svaret hun fikk, var et rått og langtrukkent latterbrøl.

Politiet var på plass noen minutter etter ugjerningen, og jeg tok det som en selvfølge at de skulle stenge av området og stille spørsmål. Men ingen sperring ble satt opp, og verken jeg eller noen andre ble avhørt i løpet av kvelden. Det var jeg forbauset over. Er det ikke det politiet skal gjøre – stille spørsmål når det er blitt begått en forbrytelse? Det var ikke lett å forstå hvorfor de i det hele tatt kom. Og hvorfor drøyde det før FN kom? Det tok en god stund før soldatene deres kom til huset, til tross for at de må ha hørt skuddene, hovedkvarteret lå jo bare skrått over gaten. Oppdraget deres var å beskytte befolkningen, og vi trodde at vi var sikre når vi bodde så nær. Det at det drøyde så lenge før de innfant seg, bidro til følelsen av at vi ikke var beskyttet av noen.

Hva skulle vi gjøre? Skulle vi bli i Bukavu, eller skulle vi evakuere? Min første tanke var å bli. Hvis vi dro vår vei, ville det være å gi etter for dem som sto bak aksjonen. Politiets passivitet fikk meg ikke til å gi opp håpet; jeg var innstilt på at rettsvesenet skulle gjøre noe, og dagen etter ugjerningen ventet jeg på at statsadvokaten skulle komme for å sette i gang en utredning. Men han kom aldri, og da forsto jeg at vi ikke kunne bli værende. Det foregikk ingen ettersøkning etter de skyldige, og det var stor fare for at attentatet ville bli gjentatt. Vi var helt uten beskyttelse.

Vi var en familie i både sjokk og sorg. Det var vanskelig å forstå at Joseph var borte. Han hadde jobbet hos oss i tyve år og var som et medlem av familien; vi sto hverandre nær. Jeg var smertelig klar over at jeg hadde overlevd på hans bekostning. Hadde ikke han plutselig kommet rundt huset og overrumplet mennene, hadde det sikkert sluttet annerledes.

Det kan tenkes at mennene bare ville skremme meg og at det var derfor de lot meg leve. Det burde ikke være mulig å bomme på et mål på den avstanden, særlig ikke hvis man er lært opp til å drepe. Men jeg oppfattet ikke situasjonen på den måten. Jeg forsto av mannens bevegelser hva han hadde tenkt å gjøre, og det var ikke å skremme meg – han hadde helt klart til hensikt å gjøre slutt på livet mitt.

Jeg kan bare anta at kulene som var ment for meg, gikk over hodet på meg da jeg falt, og at mannen konkluderte med at jeg hadde gått samme vei som Joseph da han så min livløse kropp. Det at det var halvmørkt på gårdsplassen, og at det skjedde i det trange mellomrommet mellom huset og bilen, kan kanskje også ha spilt inn.

Hvordan det enn gikk til, så kan jeg ikke se det som noe annet enn et mirakel at jeg overlevde. Situasjoner av denne typen kan få meg til å forundre meg over min egen skjebne. Livet mitt er preget av farlige situasjoner og overraskende vendinger, og det har det vært helt siden starten. Jeg var bare en uke gammel da jeg fikk en ondartet infeksjon, og min mor var helt sikker på at alt håp var ute. Hun ventet på at jeg skulle dø i armene hennes. Men så kom det et annet menneske i vår vei, og takket være hennes resolutte inngripen overlevde jeg. Min mor har sagt at det var i det øyeblikket min livsvei ble staket ut – jeg skulle vie mitt liv til å hjelpe andre fordi jeg selv hadde fått hjelp.

Men jeg kan også tenke på det som skjedde en ettermiddag i 2004, da jeg befant meg på kontoret i den private praksisen jeg drev parallelt med arbeidet på sykehuset. Jeg pleide å komme dit ved femtiden om ettermiddagen og jobbe noen timer, og jeg hadde ikke vært der særlig lenge da en bekjent ringte meg og ville at vi skulle treffes. Han var på et kort besøk i Bukavu og skulle reise til London neste morgen, og han insisterte på at vi skulle møtes, og at det måtte bli i løpet av den neste timen. Jeg svarte at det ikke var mulig, jeg satt med pasienter og kunne ikke komme fra. Mannen var svært bestemt og sa at det var nok at vi møttes en halvtimes tid. Til slutt ga jeg motvillig etter og fortalte pasientene mine at jeg snart ville være tilbake.

Der og da hadde jeg ingen anelse om hva som var i ferd med å skje. Rett etter at jeg hadde dratt, ble legekontoret mitt beskutt. Kontoret lå i en bygning med andre private praksiser, og huset lå i en bakke, noe som er typisk for bebyggelsen i Bukavu. Det betyr at den eller de som skjøt, lå på hustak i området rundt, ellers ville de ikke kunne nå opp på samme nivå som legekontoret.

Det var full panikk da jeg kom tilbake. En kvinnelig sykepleier kom styrtende ut, veivet med armene og jaget meg bort.

«De skyter mot kontoret ditt, løp din vei, løp»!

Da jeg etter hvert våget meg tilbake, sto jeg lenge og stirret på kulehullene i veggen. Skytterne hadde truffet blink, i hvert fall hvis jeg hadde sittet der de trodde jeg satt. Skuddene hadde kommet fra to kanter – gjennom vinduet til venstre for skrivebordet mitt, og gjennom vinduet rett foran det. Jeg kunne ikke få takket vennen min fra London nok. Hadde ikke han vært så sta, ville alt kanskje ha vært over.

Den hendelsen inntraff samme år som den seksuelle volden eksploderte i regionen, i stor grad fordi Bukavu hadde vært beleiret i en drøy uke. To tidligere offiserer i den kongolesiske hæren hadde gjort opprør og latt soldatene sine bokstavelig og gjennomgripende ta byen med vold.

Idet angrepene begynte, befant jeg meg tilfeldigvis på kontoret til International Rescue Committee, og alle fluktveier ble stengt. Vi var fullstendig innestengt. Vi hadde ikke mat og nesten ikke noe vann, og det var vanskelig å opprette kontakt med utenverdenen.

Etter tre dager lyktes det oss endelig å få igjennom et nødrop til den lokale FN-styrken, som lovet å forsøke å få oss ut. Vi ble hentet med stridsvogn, og det var en merkelig følelse for meg som lege å klatre ned i tårnet, men det var vår eneste sjanse. Vi ble kjørt gjennom en by preget av katastrofale humanitære forhold, og da vi ankom FN-forlegningen, ble dette enda tydeligere. Dit søkte folk tilflukt for å få beskyttelse, og mange av dem var kvinner med alvorlige skader i underlivet. Jeg ble værende der for å behandle dem. Vi var flere leger, og forlegningens lille sykestue fikk fungere som klinikk. Hele tiden kom det inn nye kvinner, og vi jobbet under et voldsomt press. Vi avløste hverandre, og dette pågikk praktisk talt døgnet rundt.

Da beleiringen var over, kunne vi flytte en del av pasientene til sykehuset, men behovet var uendelig, og sammen med en maltesisk hjelpeorganisasjon satte vi opp en midlertidig klinikk i byen. På slutten av 2004 konstaterte vi at sykehuset, enten selv eller i samarbeid med andre, hadde behandlet 2500 kvinner som hadde vært utsatt for seksuell vold, mot drøyt 1000 året før.

Om morgenen den 27. oktober 2012, 36 timer etter attentatet i mitt hjem, satt familien min og jeg i en FN-beskyttet bilkonvoi på vei til flyplassen nord for Bukavu. Den svenske pinsemisjonen tok ansvaret for en evakuering, og vi skulle ikke bare forlate byen, men landet.

Jeg var av naturlige årsaker i dårlig forfatning. Jeg hadde ikke fått blund på øynene på to netter, og tapet av Joseph var tungt å bære. Og når det inntreffer en grusom hendelse, vekker den minner om en annen. Det var som om jeg var blitt flyttet to og et halvt år tilbake i tid, til en situasjon som var som det verste mareritt: En gutt og en jente som vi betraktet som våre barnebarn, hadde mistet livet, og vår sorg var bunnløs.

Barna var ti og elleve år gamle og var oppkalt etter meg og vår yngste datter. Barnas far var en slektning av meg, og Madeleine og jeg hadde tatt hånd om ham da han var ung, så han var som en sønn for oss.

Han var stolt over barna sine og glad i dem. De hadde gitt livet hans mening og fått ham til å se fremtiden lyst i møte. Men så skjedde det ufattelige. Barna var på reise med sin mor, og da de stanset ved en militærpost, hadde soldatene angrepet familien. Begge barna ble drept, og jeg så likene deres på det offentlige sykehuset i Bukavu. Gutten var blitt skutt i hjertet, og jenta var hugget i hjel med machete. Tapet fikk faren til å miste livsmotet; han ble rammet av sykdom, og to år etter barnas voldsomme død gikk han selv bort.

Nå var Joseph også død, han hadde falt i vår egen hage, og det var vanskelig å føle noe håp for dette området. Her ble uskyldige mennesker stadig revet bort, og det så ut til å være umulig å stoppe kreftene som sto bak. Men jeg kunne ikke gi opp, det visste jeg.

Det var umulig å vite hvor lenge vi skulle være borte – kanskje et par måneder, kanskje mer.

Det å dra for godt var ikke noe alternativ. Det var her jeg hadde mitt arbeid og mine visjoner; jeg kjente behovene, og det ville være uutholdelig å leve som tilskuer i Vesten. Jeg pleier å si at det eneste som kan overvinne vold er kjærlighet – og enda mer kjærlighet.

Vi trengte tid for å hente oss inn igjen og leges, men så skulle vi komme tilbake dit det var meningen at vi skulle være. Jeg kunne ikke skjønne at noe annet var mulig.

Attentatet inntraff nesten seks år etter at jeg talte i FN første gang. Det var en avgjørende hendelse på flere måter, og derfor velger jeg å begynne beretningen om mitt liv nettopp der – i FNs generalforsamling, en dag i begynnelsen av desember 2006.