Kathryn Hughes

Brevet

Oversatt av Anita Garmannslund

Kathryn Hughes

Brevet

Oversatt av Anita Garmannslund

Til Rob, Cameron og Ellen

Prolog

I dag

Det var de nære ting hun fant glede i. Den svake summingen fra en diger, pelskledd humle som fløy flittig fra den ene blomsten til den andre, uvitende om det faktum at den utførte en oppgave som hele menneskeheten var avhengig av. Den berusende duften og overdådige fargeprakten blant blomsterertene hun dyrket i grønnsaksbedet, til tross for at jordflekken kunne vært forbeholdt deres mer spiselige slektninger. Og så var det synet av ektemannen som gned seg over den verkende ryggen mens han gravde gjødsel ned i rosebedet uten å klage, selv om det var tusen andre ting han heller ville ha gjort.

Da hun satte seg på huk for å luke noe ugress, kjente hun at barnebarnets hånd gled inn i hennes egen, så ørliten, varm og tillitsfull. Det var også en av de nære tingene, den som ga henne størst glede av alt, og som alltid fikk frem et smil i ansiktet hennes og gjorde henne varm om hjertet.

«Hva gjør du, bestemor?»

Hun snudde seg og så på sitt elskede barnebarn.

Den lille jenta hadde fått røde roser i kinnene av ettermiddagssolen, og det var jordflekker på nesetippen. Hun dro frem lommetørkleet sitt og tørket dem forsiktig bort. «Jeg tar bare bort dette ugresset.»

«Hvorfor det?»

Hun tenkte seg om et lite øyeblikk. «Jo, fordi det ikke hører hjemme her.»

«Å. Hvor hører det hjemme, da?»

«Det er bare ugress, skatten min, det hører ikke hjemme noen steder.»

Barnebarnet skjøv frem underleppen og rynket pannen. «Det var ikke snilt sagt. Alt hører hjemme et sted.»

Hun smilte og plantet et lett kyss på barnets hode idet hun kastet et raskt blikk bort på ektemannen. Selv om det en gang så mørke håret nå var blitt gråstenket og ansiktet var blitt mer rynkete, hadde ikke årene satt et altfor stort preg på ham, og hun var takknemlig hver eneste dag for at hun hadde funnet ham. Mot alle odds hadde veiene deres krysset hverandre, og nå hørte de sammen.

Hun snudde seg mot barnebarnet igjen. «Du har rett. Vi setter dem tilbake igjen.»

Da hun gravde et lite hull, undret hun seg over hvor mye man kunne lære av barn, hvor undervurdert og til og med oversett visdommen deres var.

«Bestemor?»

Hun ble rykket ut av drømmeriene. «Ja, skatten min.»

«Hvordan traff du og bestefar hverandre?»

Hun reiste seg og tok barnebarnets hånd i sin. Hun strøk bort noen gylne hårstrå fra det lille ansiktet. «Jo, nå skal du høre. Det er en lang historie …»

DEL ÉN

Kapittel 1

Mars 1973

Denne gangen kom hun til å dø, det var hun helt sikker på. Hun visste at hun bare hadde noen få sekunder igjen, og hun ba en stille bønn om at slutten måtte komme raskt. Hun kunne kjenne det varme, klissete blodet som rant nedover nakken. Hun hadde hørt den kvalmende lyden av hodeskallen som ble knust idet ektemannen hadde smelt hodet hennes mot veggen. Det var noe i munnen som føltes som en småstein; hun visste at det var en tann og prøvde desperat å spytte den ut. Hendene hans holdt så hardt om halsen at det var umulig å trekke pusten eller lage en eneste lyd. Lungene skrek etter oksygen, og presset bak øyeeplene var så intenst at hun var sikker på at de kom til å sprette ut. Det svimlet for henne, og så, gudskjelov, begynte det å svartne.

Hun hørte lyden av skoleklokken fra mange år tilbake, og plutselig var hun fem år igjen. Skravlingen fra de andre barna ble nærmest overdøvet av den uopphørlige ringingen. Da hun skrek til dem og ba dem stoppe, gikk det opp for henne at hun hadde en stemme likevel.

Hun stirret opp i taket på soverommet et øyeblikk, og deretter skottet hun på vekkerklokken som hadde rykket henne ut av søvnen. Kaldsvetten piplet nedover ryggen, og hun dro i dynen og trakk den helt opp til haken i et forsøk på å nyte varmen i noen sekunder til. Hjertet hamret fremdeles etter marerittet, og hun pustet forsiktig ut gjennom munnen. Den varme pusten ble hengende i den kjølige luften på soverommet. Med en kraftanstrengelse halte hun seg opp av sengen, og hun krympet seg da de nakne føttene traff det iskalde, ru tregulvet. Hun kastet et raskt blikk på Rick, som heldigvis sov dypt fremdeles, og snorket bort virkningen av whiskyflasken han hadde drukket kvelden før. Hun så etter at sigarettene hans fortsatt lå på nattbordet, der hun hadde sørget for å legge dem. Hvis det var én ting som garantert fikk Rick i dårlig humør, så var det at han ikke kunne finne røyken sin om morgenen.

Hun smøg seg stille inn på badet og lukket døren forsiktig etter seg. Det måtte antakelig en eksplosjon på størrelse med Hiroshima-bomben til for å vekke ham, men Tina ville ikke ta noen sjanser. Hun fylte vann i vasken for å vaske seg, og vannet var iskaldt som vanlig. Noen ganger sto valget mellom å fôre strømmåleren eller å fôre dem selv. Rick hadde mistet jobben som bussjåfør, så det var lite penger til oppvarming. Men nok til å drikke, røyke og spille på hester, tenkte hun i sitt stille sinn.

Hun gikk ned i underetasjen, fylte kjelen og satte den på komfyren. Avisbudet hadde vært der, og hun dro avisene åndsfraværende inn gjennom brevsprekken i døren: The Sun til henne og The Sporting Life til Rick. Overskriften fanget oppmerksomheten. Det var «Grand National» i dag. Skuldrene sank sammen, og hun grøsset ved tanken på alle pengene Rick kom til å sløse bort på hesteveddeløp. Det var liten tvil om at han ville være altfor full ved lunsjtider til å våge seg ut til bookmakersjappen, og det ville bli Tinas oppgave å levere inn kupongen. Spillkiosken lå ved siden av brukthandelen der hun hjalp til på lørdager, og bookmakeren, Graham, var blitt en god venn i årenes løp. Til tross for at hun jobbet hele uken som stenograf i et forsikringsselskap, så Tina frem til den ene dagen i brukthandelen. Rick hadde sagt til henne at det var latterlig av henne å tilbringe dagen med å sortere gjennom døde menneskers klær helt frivillig, når hun heller kunne jobbe i en ordentlig butikk og bidra desto mer til familiens pengekasse. For Tina var det en unnskyldning for å tilbringe dagen borte fra Rick, og hun likte å prate med kundene og ha normale samtaler der hun ikke måtte passe på hvert eneste ord hun sa.

Hun slo på radioen og skrudde volumet ned et hakk. Tony Blackburn klarte alltid å få henne til å smile med de sprø vitsene sine. Han var akkurat i ferd med å kunngjøre Donny Osmonds nye singel, «The Twelfth of Never», da kjelen begynte å ule med en hul pipelyd. Hun rev den til seg før lyden ble altfor skingrende, og la to skjeer med teblader ned i den gamle, flekkete kjelen. Hun satte seg ned ved kjøkkenbordet mens hun ventet på at teen skulle trekke, og åpnet avisen. Hun holdt pusten da det ble trukket i snoren på toalettet ovenpå. Hun hørte gulvbordene knirke da Rick labbet tilbake til sengen, og pustet lettet ut. Så stivnet hun da han ropte:

«Tina! Hvor er røyken min?»

Herregud. Han røyker som en skorstein.

Hun spratt opp med én gang, og sprang opp trappen i to trinn om gangen.

«På nattbordet, der jeg la dem i går kveld,» svarte hun idet hun sto andpusten ved siden av ham.

Hun lette med hånden på nattbordet i halvmørke, men kunne ikke kjenne dem. Hun kvelte den stigende panikken.

«Jeg må trekke fra gardinene litt. Jeg ser ingenting.»

«Men herregud, kjerring! Er det for mye forlangt av en mann å kunne ta seg en røyk når han våkner om morgenen? Jeg spyr snart.»

Den sure morgenånden stinket av gammel whisky.

Til slutt fant hun sigarettene på gulvet mellom sengen og nattbordet.

«Her er de. Du må ha veltet dem ned på gulvet i søvne.»

Rick stirret på henne en stund før han strakte hånden ut og rev pakken fra henne. Hun rykket til og dekket instinktivt ansiktet med hendene. Han grep henne om håndleddet, og øynene deres møttes et øyeblikk før Tina lukket øynene og kjempet mot tårene.

Hun husket den første gangen Rick hadde slått henne som om det hadde skjedd i går. Selv minnet om det fikk kinnet til å svi og brenne. Det var ikke bare den fysiske smerten, men også den brå, krasse erkjennelsen om at ingenting noensinne ville bli som før. Det faktum at det også var bryllupsnatten deres, gjorde det enda vanskeligere å takle. Frem til dette øyeblikket hadde dagen vært perfekt. Rick var så kjekk i den nye, brune dressen, kremfargede skjorten og silkeslipset. Den hvite nelliken i knapphullet stadfestet at han var brudgommen, og Tina tenkte at det var umulig å elske noen høyere enn hun elsket ham. Alle hadde fortalt henne at hun var slående vakker. Det lange, mørke håret var samlet i en løs topp som var overstrødd med ørsmå blomster. De lyseblå øynene skinte under de tykke, falske øyenvippene, og huden strålte av en naturlig skjønnhet som ikke trengte noen kosmetisk hjelp. Selskapet etter vielsesseremonien var en livlig affære på et rimelig, lokalt hotell, og det lykkelige paret og gjestene deres hadde danset til den lyse morgen.

Da de gjorde seg klare til å legge seg på hotellrommet den kvelden, la Tina merke til at Rick var usedvanlig stille.

«Er alt i orden, skatten min?» spurte hun. Hun la armene rundt halsen hans. «Var det ikke en fantastisk dag? Jeg kan ikke tro at jeg endelig er blitt Mrs. Craig.» Hun trakk seg plutselig bort fra ham. «Å, jeg må øve på den nye underskriften min.» Hun tok en penn og en notatblokk fra nattbordet og skrev Mrs. Tina Craig med en feiende bevegelse.

Rick sa fortsatt ikke noe, men bare stirret på henne. Han tente en sigarett og skjenket seg et glass med billig champagne. Han helte den i seg i én slurk, og gikk bort til der Tina satt på sengen.

«Reis deg,» kommanderte han.

Tina ble forbløffet over tonen hans, men gjorde som hun ble bedt om. Rick løftet hånden og slo den hardt i ansiktet hennes.

«Gjør aldri narr av meg på den måten mer.» Dermed stormet han ut av soverommet.

Han tilbrakte natten sammensunket i en stol i hotellbaren, omgitt av tomme glass, og det gikk flere dager før han fortalte Tina nøyaktig hvilken overtredelse hun hadde gjort seg skyldig i. Han hadde tilsynelatende ikke likt måten hun hadde danset med en av kollegene hans på. Hun hadde sett altfor utfordrende på ham og flørtet med ham i påsyn av gjestene deres. Tina kunne ikke engang huske mannen, for ikke å snakke om selve hendelsen, men dette var starten på Ricks paranoide, fikse idé om at hun la an på hver eneste mann hun møtte. Hun lurte ofte på om hun burde ha gått fra ham dagen etter. Men hun var en romantisk sjel, og som nygift ville hun gjerne gi ekteskapet alle muligheter til å lykkes. Hun var sikker på at episoden var et engangstilfelle, og Rick feide bort all nagende tvil da han rakte henne en blomsterbukett for å be om unnskyldning. Han la så mye anger og skyldfølelse for dagen at Tina ikke nølte et øyeblikk med å tilgi ham på flekken. Det var først noen dager senere at hun la merke til et kort innimellom blomstene. Hun smilte for seg selv da hun trakk det ut. «Med gode minner om vår elskede Nan,» leste hun. Det svinet hadde stjålet blomstene fra en grav på kirkegården!

Nå, fire år senere, stirret de på hverandre en stund til før Rick løsnet grepet.

«Takk, skatt.» Han smilte. «Vær nå snill jente og hent en kopp te til meg.»

Tina pustet lettet ut og gned det blodrøde håndleddet. Helt siden opptrinnet på bryllupsnatten hadde hun sverget på at hun ikke ville bli et offer. Aldri i livet om hun ville være en av disse mishandlede konene som kom med unnskyldninger for ektemennenes skammelige oppførsel. Det hadde vært mange situasjoner der hun hadde truet med å forlate ham, men hun trakk seg alltid i siste øyeblikk. Rick var så angrende og ydmyk, og lovet selvsagt at han aldri skulle legge en hånd på henne flere ganger. Men nå for tiden drakk han mye tettere, og utbruddene kom langt hyppigere. Tidspunktet hadde omsider kommet da hun ikke orket det lenger.

Problemet var at hun ikke hadde noen steder å dra. Hun hadde ingen familie, og selv om hun hadde noen få, nære venner, kunne hun ikke trenge seg på dem ved å spørre om hun kunne få bo hos dem. Det var hennes inntekter som dekket husleien, men Rick ville aldri finne på å dra frivillig. Så hun hadde begynt å legge til side penger for å komme seg vekk. Hun trengte nok penger til et depositum og én måneds husleie i en ny leilighet, og så ville hun være fri. Det var mye vanskeligere enn det hørtes ut som. Hun hadde sjelden noen penger til overs som hun kunne spare, men uansett hvor lang tid det tok, var hun fast bestemt på å dra. Den gamle kaffeboksen hun holdt skjult innerst i kjøkkenskapet, ble stadig fullere, og nå hadde hun litt over femti pund. Men så lenge husleien i selv de enkleste ettromsleilighetene lå på åtte pund i uken, pluss et depositum på minst tretti ble hun nødt til å spare mye mer før hun kunne prøve å flykte. Foreløpig ville hun gjøre det beste ut av det, holde seg unna Rick så mye som mulig og prøve å unngå å irritere ham.

Hun bar Ricks te opp trappen, sammen med The Sporting Life stukket inn under armen.

«Vær så god,» sa hun og prøvde å virke munter.

Det kom ikke noe svar. Han sov tungt igjen, sittende med puten i ryggen, med åpen munn og en sigarett dinglende ytterst på den tørre, sprukne underleppen. Tina tok den bort og slukket den.

«Herregud! Du kommer til å ta livet av oss begge,» mumlet hun.

Hun satte fra seg tekruset og funderte på hva hun skulle gjøre. Skulle hun vekke ham og utsette seg for raseriet hans? Eller skulle hun bare la teen bli stående på nattbordet? Når han våknet, ville den helt sikkert være iskald, og det ville uten tvil gjøre ham illsint, men på det tidspunktet ville hun forhåpentligvis være i butikken og utenfor fare. Avgjørelsen ble tatt for henne da han rørte på seg og tvang opp øynene.

«Her er teen din,» sa hun. «Jeg går i butikken nå. Klarer du deg?»

Rick skjøv seg opp på albuene.

«Munnen min er tørr som en ørken,» snøftet han. «Takk for teen, skatt.»

Han klappet på dynen som tegn på at hun skulle sette seg ned.

«Kom hit.»

Slik var livet med Rick. Han var en ondskapsfull, ekkel bølle det ene øyeblikket, og en engleaktig korgutt det neste.

«Beklager det i sted. Det med røyken, altså. Jeg ville aldri gjort deg noe vondt, Tina, det vet du.»

Tina kunne knapt tro sine egne ører, men det var aldri noen god idé å motsi Rick, så hun nøyde seg med å nikke.

«Du,» fortsatte han. «Kan du gjøre meg en tjeneste?»

Hun sukket oppgitt inni seg og løftet blikket mot taket. Så var det på’n igjen.

«Kan du sette penger på en hest for meg?»

Hun klarte ikke å tie lenger.

«Synes du det er lurt, Rick? Du vet hvor lite penger vi har. Med bare min inntekt er det ikke mye til overs til sånne ting som å spille på hester.»

«Med bare min inntekt,» hermet Rick. «Du går aldri glipp av en sjanse til å gni det inn, din skinnhellige merr.» Tina ble øyeblikkelig forskrekket over den hissige reaksjonen, men han var ikke ferdig. «Det er Grand National-løpet, for pokker! Alle spiller i dag.»

Han bøyde seg ned mot gulvet, tok opp buksen der han hadde slengt den fra seg kvelden før og dro en bunke med pengesedler opp av lommen.

«Det er femti pund her.» Han rev av lokket på sigarettpakken og skrev ned navnet på en hest på baksiden. «Femti pund på at denne vinner.»

Han rakte henne pengene og pappbiten. Tina var sjokkert.

«Hvor fikk du tak i disse?» Hun holdt opp bunken med sedler.

«Det har du faktisk ikke noe med, men siden du spør, så vant jeg dem på hester. Ser du? Hvem sier at det bare er idioter som driver med sånt?»

Løgner.

Det svimlet for henne, og hun kjente at hun ble rød på halsen.

«Dette er mer enn én ukes lønn for meg, Rick.»

«Jeg vet det. Er jeg ikke flink?» svarte han selvtilfreds.

Hun foldet hendene sammen som i bønn og førte dem opp til munnen. Hun prøvde å forholde seg rolig da hun pustet forsiktig mellom fingrene. «Men disse pengene kunne dekket strømregningen eller matutgiftene våre i en hel måned.»

«Herregud, Tina! Du er så kjedelig!»

Hun la pengene utover i de skjelvende hendene. Hun visste at det var fysisk umulig for henne å gi fra seg et såpass stort beløp til en bookmaker.

«Kan du ikke gjøre det selv?» tryglet hun.

«Du jobber jo rett ved siden av den jævla spillkiosken, det kan umulig være noe problem.»

Tina kjente at tårene begynte å presse på, men hun hadde bestemt seg. Hun ville ta pengene med seg til Graham og diskutere hva hun skulle gjøre. Hun hadde tatt imot penger fra Rick for å bruke på travspill en gang tidligere, uten å levere dem inn. Hesten hadde selvfølgelig tapt, og han hadde vært like klok. Men Tina følte at hun var blitt ti år eldre under dette travløpet, og denne gangen var det annerledes. Innsatsen var så mye høyere. Herregud – femti pund!

Plutselig, og tilsynelatende uten grunn, ble hun grepet av panikk. Hun kjente varmen bre seg fra tærne og helt opp til nakken, og det ble vanskelig å puste. Hun rygget ut fra soverommet mens hun mumlet en unnskyldning om at hun hadde en brødskive liggende under grillen på komfyren, og løp ned trappen og ut på kjøkkenet. Hun klatret opp på en krakk, strakte armen innerst i skapet og følte seg frem etter kaffeboksen som inneholdt sparepengene hennes. Fingrene fant den velkjente formen, og hun dro boksen ut og klemte den inntil brystet. Hendene skalv da hun prøvde å skru opp lokket. De svette håndflatene klarte ikke å få et ordentlig grep, og hun lette febrilsk etter kjøkkenhåndkleet. Omsider ga lokket etter, og hun kikket nedi. Det lå bare noen kobbermynter igjen. Hun ristet på boksen og kikket én gang til, som om øynene ikke hadde oppfattet riktig den første gangen.

«Drittsekk!» utbrøt hun. «Drittsekk, drittsekk, drittsekk!»

Hun begynte å gråte, og de voldsomme hulkene fikk skuldrene til å riste.

«Så du trodde du kunne føre meg bak lyset?»

Hun skvatt til og snudde seg, og så Rick stå lent mot dørkarmen, med en ny sigarett hengende i munnviken og bare iført en grålig, teflekket undertrøye og en velbrukt underbukse.

«Du tok dem! Hvordan kunne du? Jeg har jobbet døgnet rundt for å spare disse pengene. Det har tatt meg flere måneder.»

Hun sank ned på gulvet og gynget frem og tilbake, fortsatt med den nesten tomme kaffeboksen klemt inntil seg. Rick strente bort og dro henne brutalt opp.

«Ta deg sammen. Hva hadde du ventet når du gjemmer penger for din egen mann? Hva er det du sparer til, forresten?»

For å komme meg vekk fra deg, din fordrukne, manipulerende latsabb!

«Det skulle være en … overraskelse, skjønner du, en liten ferie for oss to. Jeg tenkte vi kunne ha godt av et lite avbrekk.»

Rick funderte på dette en liten stund, og så løsnet han grepet om Tinas arm. Han rynket pannen skeptisk.

«Ideen er slett ikke dum. Hør her – når den hesten vinner overlegent, tar vi oss en heidundrende ferie, kanskje til og med i utlandet.»

Tina nikket fortvilet og tørket seg i øynene.

«Gå og vask deg. Du kommer for sent på jobb. Jeg går og legger meg igjen. Jeg er helt utkjørt.»

Han kysset henne på hodet og gikk opp på soverommet igjen.

Tina sto alene igjen midt på kjøkkengulvet. Hun hadde aldri følt seg så nedfor eller ulykkelig i hele sitt liv, men hun var fast bestemt på at hun ikke ville bruke disse pengene til å spille for. Disse femti pundene var hennes, og aldri i livet om hun ville kaste dem bort på et travløp, om det aldri så mye var Grand National. Hun tok pengene og stappet dem ned i håndvesken, og deretter kastet hun et raskt blikk på navnet Rick hadde skrevet ned på sigarettpakken.

Red Rum.

Det er best du ikke vinner, din rakker.

Tina kom frem til butikken og romsterte i vesken etter nøklene. Til tross for lappen som hang på døren, der folk ble bedt om ikke å legge fra seg tøy utenfor, hadde noen satt igjen en sekk med gamle klær på trappen. Det var ufattelig for Tina at noen kunne finne på å stjele klær som var blitt gitt til en veldedighetsorganisasjon, men det hadde skjedd i flere tilfeller. Selv i disse dystre, økonomiske tidene med streiker og strømutkobling, var det likevel forbausende hvor lavt noen mennesker kunne synke. Hun slengte vesken over skulderen, låste opp døren og gikk inn. Til tross for at hun hadde jobbet her i to år, fikk lukten henne fremdeles til å rynke på nesen. Brukte klær hadde en egen eim ved seg, og den var den samme i alle brukthandler og loppemarkeder en dro til. Møllkuler blandet med inngrodd svette og kjeks.

Tina satte på kjelen for andre gang denne morgenen, og åpnet sekken. Hun dro ut en gammel dress og holdt den opp for å ta et kjapt overblikk. Den var veldig gammel, men hadde et utrolig fint snitt og var av en kvalitet som hun ikke hadde sett maken til før. Den hadde en uvanlig, grønnlig nyanse med en svak gullstripe, og var laget av hundre prosent ull.

Bjellen over døren kimte, og hun stoppet opp i undersøkelsene.

«Fin dress, eh … nydelig farge. Ikke rart de ville kvitte seg med den!»

Det var Graham fra spillkiosken ved siden av.

«God morgen. Jeg er overrasket over at du har tid til overflatisk småprat i dag,» ertet Tina.

«Ja, dette er årets travleste dag for meg, men jeg klager ikke,» svarte han og gned seg i hendene. «Nigel åpner sjappen, så jeg har et par minutter til overs.»

Tina ga ham en varm klem.

«Det er hyggelig å se deg.»

«Hvordan går det med deg i dag, da?»

Det var et ladet spørsmål. Graham var fullstendig klar over omstendighetene hjemme hos henne. Han hadde kommentert blåmerker eller en sprukken leppe mer enn én gang. Han var alltid så snill, og Tina merket at underleppen begynte å dirre. Graham tok henne i albuen og hjalp henne ned i en stol.

«Hva har han gjort denne gangen?» spurte han, mens han løftet haken hennes og gransket ansiktet.

«Jeg hater ham noen ganger, Graham, det gjør jeg virkelig.»

Han trakk henne inntil seg og strøk henne over håret. «Du fortjener så mye mer, Tina. Du er tjueåtte år gammel. Du burde vært godt etablert i et lykkelig ekteskap nå, og kanskje hatt et par unger …»

Hun trakk seg bort, og de maskarautgnidde øynene søkte hans. «Så du har ikke kommet for å hjelpe.»

«Beklager.» Graham trakk hodet hennes inntil seg igjen. «Fortell meg hva som har skjedd.»

«Du har ikke tid til dette i dag, av alle dager.»

Men Tina visste at Graham alltid ville ha tid til henne. Han hadde vært håpløst forelsket i henne siden den dagen de traff hverandre. Tina var også glad i ham, men bare som en kjær venn og farsfigur. Han var tjue år eldre enn henne, og dessuten hadde han allerede en kone, og det var bare ikke naturlig for henne å stjele en annen kvinnes mann.

«Han vil at jeg skal sette penger på en hest.» Hun snufset, og Graham dro frem et rent, nystrøket lommetørkle og rakte det til henne.

«Det var ikke noe nytt,» sa han. «Han er en av mine beste kunder. Og dessuten er det Grand National-løpet i dag.»

«Det var akkurat det han sa. Men dette er annerledes, Graham. Det er femti pund vi snakker om.»

Til og med Graham steilet ved dette beløpet.

«Hvor i alle dager har han fått så mye penger fra?»

«Han stjal dem fra meg,» hulket Tina.

Graham så forvirret ut, og det var ikke så rart. «Fra deg?» spurte han. «Det forstår jeg ikke.»

«Jeg har lagt penger til side, Graham. Jeg sparer for å kunne flyk…» Hun bråstanset. Hun ville ikke begi seg inn på det temaet med Graham akkurat nå. Han hadde tilbudt henne penger tidligere, men hun hadde avslått dem. Hun hadde fortsatt en viss stolthet og selvaktelse i behold. «Det spiller ingen rolle hva jeg har spart til, poenget er at det er mine penger, og han vil at jeg skal bruke dem på en hest i Grand National.» Stemmen steg ved det vanvittige i hele situasjonen.

Graham var ikke sikker på hva han skulle svare, men det var bookmakeren i ham som snakket først.

«Hvilken hest?»

Tina glodde vantro på ham.

«Spiller det noen rolle? Jeg gjør det ikke.»

«Beklager, Tina. Jeg var bare nysgjerrig.» Han nølte. «Hva om den vinner?»

«Det gjør den ikke.»

«Hva heter den?» ville Graham vite.

Tina sukket og romsterte i håndvesken etter sigarettpakken, som hun rakte til Graham. Han leste navnet og pustet stille ut.

«Red Rum.» Han nikket langsomt. «Han har en sjanse, Tina, det må jeg ærlig innrømme. Det er dens første National-løp, men det kan være at den starter som favoritt. Men det er også en stor, australsk hest – Crisp. Jeg tror den også sannsynligvis vil hevde seg.» Han la armen rundt Tinas skuldre. «Han har en sjanse, Tina, men det er ingen garantier i Grand National.»

Hun lente seg mot ham og nøt de trøstende armene.

«Jeg gjør det ikke, Graham,» sa hun rolig.

Det var en urokkelighet i stemmen hennes som fortalte Graham at det ville være nytteløst å protestere.

«Det er ditt valg, Tina. Jeg er her for deg, uansett hva som skjer.»

Hun smilte og kysset ham på kinnet.

«Du er en god venn, Graham. Takk.»

Graham vendte blikket bort, en smule forlegen.

«Uansett,» sa han muntert, «du vet aldri, kanskje du finner en femtipundseddel i lommen på den gamle dressen.»

Tina fnyste. «Finnes det femtipundsedler i det hele tatt? Jeg har aldri sett en.»

Graham tvang frem en latter. «Det er best jeg går tilbake,» sa han. «Nigel lurer sikkert på hvor jeg er blitt av.»

«Selvfølgelig. Jeg skal ikke oppholde deg lenger. Når begynner løpet?»

«Kvart over tre.»

Tina kastet et blikk på klokken. Bare seks timer igjen.

«Gi beskjed hvis du ombestemmer deg når det gjelder pengene.»

«Det gjør jeg ikke, men takk likevel.»

Da Graham hadde gått, vendte Tina oppmerksomheten tilbake til sekken med klær som var blitt etterlatt utenfor butikken. Hun holdt opp dressjakken én gang til, og da hun husket hva Graham hadde sagt, stakk hun hånden ned i innerlommen. Hun følte seg plutselig litt tåpelig, men da hånden kom borti noe som minnet om papir, gjorde hjertet et hopp. Hun dro det ut og snudde det. Det var ikke en femtipundseddel, men en gammel, gulnet konvolutt.