Elisabeth Hammer

19

Misteltein

Forgiftede ord

Elisabeth Hammer

19

Misteltein

Forgiftede ord

PERSONER:

Selma Olsen – seriens hovedperson

Anna – Selma og Joakims datter

Johan Olsen – Selmas far

Håkon Ørvold – Selmas halvbror

Ruth Anna Olsen – Selmas halvsøster

Ole Johan Olsen – Selmas lillebror

Ingeborg Olsen – Selmas lillesøster

Joakim Severin Tønnessen – lege fra overklassen, Selmas forlovede

Kaptein Tønnessen – Joakims farfar, offiser i marinen

Einar Tønnessen – Joakims bror

Liv Ellinor Eriksen – Joakim og Einars mor

Oscar Hjertnes – nabo og Ingeborgs bestevenn

Kristian Salvesen – legekandidat, venn av Selma og Joakim

Bertha Semb – tidligere eier av kolonialen og god venn av Selma

Nils Semb – Berthas ektefelle

Henny Vidtun – pike fra overklassen

Fru Kannestad – sladrekone

Reinhardt Kvisle – kriminaletterforsker og Ruths kjæreste

Åsta Semb – Selmas venninne

Ludvig Semb – Åstas sønn

Eivor Hegne – herr Kvisles husholderske

Herr Jørgensen – Selmas privatlærer

Slik sluttet forrige bok:

Angsten grep henne kaldt om brystet, og hun kastet seg rundt og løp tilbake den veien hun hadde kommet. Nå stanset hun ikke, men fortsatte helt til hun kom til toppen. Der stoppet hun og kikket ned i avgrunnen under føttene. Det var mørkt der nede og vanskelig å se.

– Ingeborg? Er du her? Oscar? Engstelig ventet hun. Lav susing nådde ørene hennes fra et sted under stupet, og hun holdt pusten og lyttet. Det lød som om noen gråt.

– Ingeborg! ropte hun igjen. – Det er Selma! Er du der?

– Selma? Søsterens stemme var tett og hes.

– Ja, det er meg! Er du der nede? Hun lente seg utover kanten av stupet. Der så hun en liten skikkelse som lente seg ut fra fjellveggen. Det var en smal hylle der, bred nok til å stå på, men knapt mer. Hvordan hadde de havnet der?

– Jeg ser deg, men du må stå stille. Stå helt i ro! Jeg skal hente hjelp med en gang. Er Oscar der også?

– Ja, svarte Ingeborg med skjelvende stemme. – Men han sover, og jeg klarer ikke å vekke ham.

Å, gode gud!

– Jeg skal hente Joakim og far, og så skal vi få dere opp derfra! ropte hun ned til Ingeborg.

Selma rettet seg opp og skulle akkurat til å snu seg, da det knakk i en gren bak ryggen hennes. Før hun rakk å se hvem som kom, fikk hun et kraftig dytt i siden og mistet balansen. Det skjedde så fort, og hun var ikke forberedt. Armene viftet fortvilet rundt i luften på jakt etter noe å gripe tak i, men fant bare luft. Så bikket hun over og falt hjelpeløst utfor stupet.

Kapittel 1

Horten, begynnelsen av september 1922

Følelsen av å være i fritt fall var mer skremmende enn noe annet Selma hadde opplevd. Armene veivet i løs luft, og et halvkvalt hikst presset seg frem over leppene. Så var det for sent. Hun falt utfor klippen.

Ingeborg skrek et sted under henne. Å nei! Jeg er så lei for det, Ingeborg. Du skulle ikke behøve å se din søster dø! Tanken presset seg frem, og pusten frøs til i brystet. Gode gud, hun skulle virkelig dø!

– Nei! hikstet hun frem, og gjorde et fortvilet forsøk på å gripe etter noe. Fingrene raspet over stein, uten å få tak, men så … Noe rykket til rundt det ene håndleddet. Det smertet helt opp i skulderen, og hun skrek ut. Hoften og brystet smalt inn mot klippeveggen. Det slo luften ut av henne, men hun falt ikke lenger.

– Selma! Joakims fortvilte stemme nådde gjennom smerten og sjokket, og hun gløttet opp og så omrisset av ham på kanten av stupet. Han lå halvveis utfor mens han holdt seg fast i en gren med den ene hånden, og den andre tviholdt i armen hennes. – Jeg skal få deg opp! Han lød trygg, men hun så redselen som strålte fra øynene hans. Han tok et bedre tak, og igjen bølget smerten gjennom armen og skulderen. Det føltes som armen ble revet løs fra skulderen, og hun skrek. Da Joakim rykket til, fløt alt bort i et mørke som senket seg rundt henne.

Hun ble vekket av et grufullt skrik og oppdaget at det var hennes eget. En vag følelse av ulidelig smerte, som slikkende flammer oppover armen og skulderen. Men så forsvant den.

– Selma! Du må våkne, vær så snill. Joakim lød gråtkvalt.

– Jeg … hvisket hun. – Jeg er her, Joakim.

– Takk gud! Armene hans lå om henne, og hun forstod at hun satt på bakken, lent mot ham. Varmen hans omsluttet henne, og hun var trygg. Han pustet raskt og tungt og grov ansiktet inn i håret hennes. – Jeg trodde jeg skulle miste deg, hvisket han hest og strammet grepet om henne. Hun stålsatte seg for smerten, men den kom ikke. Armen og skulderen som hadde plaget henne så veldig, var annerledes. Nå var det bare ømt og sårt, og den splintrende smerten var borte.

– Skulderen min, den …

– Du må holde armen i ro, avbrøt han med legestemmen sin. – Skulderen gikk ut av ledd da jeg fikk tak i deg og dro deg opp. Jeg har fått den på plass, men du må ikke bruke den på en stund. Han fortsatte å forklare hvorfor det var viktig at hun holdt den i ro, men hun falt ut. Det ga ingen mening. Tåken i hodet var fortsatt tett og gjorde alt uklart. Hvorfor hadde Joakim dratt skulderen hennes ut av ledd?

– … slik det var med Ingeborg, husker du? Stemmen hans nådde inn til henne igjen. – Etter at hun falt ned fra treet?

– Ja, svarte hun og forsøkte å få tak på det vonde ubehaget. Men så lettet tåken i hodet hennes, og hun husket alt krystallklart. – Ingeborg og Oscar! De er der nede, på en hyllekant!

– Hva? Joakim stivnet til og rettet på overkroppen. – Er de utenfor stupet?

– Ja! Vi må få dem opp! Hun kjempet for å snu seg mot ham og lot seg ikke merke med at hoften var vond og at skulderen protesterte.

Joakims øyne var store av forskrekkelse da hun greide å snu seg rundt, men så reiste han seg. Han satte henne slik at hun kunne hvile mot en trestamme, og så var han på føttene og lente seg utfor kanten. Det hugg til i brystet hennes i frykt for at han skulle falle han også, men han holdt seg fast, og det var ingen der som kunne dytte ham … Igjen reiste hårene seg på kroppen. Hun hadde ikke falt utfor, noen hadde dyttet henne! Hun hørte Joakim snakke med Ingeborg. Søsteren var redd, men svarte veslevoksent og modig på spørsmålene hans. Øynene ble fulle av tårer. Stakkars Ingeborg, så redd hun måtte være! Men hvordan havnet hun der nede?

Joakim kom tilbake. – Jeg må gå og hente hjelp. Klarer du deg selv?

– Nei, la meg gå i stedet, svarte hun og brukte den friske armen til å støtte seg mot treet til hun stod oppreist. – Du er vant til å roe ned redde barn, og Oscar er bevisstløs, tror jeg. Ingeborg trenger deg mer enn meg akkurat nå.

– Er du sikker? Han så skeptisk på henne. – Orker du å gå?

– Ja, det er ikke langt, bare … Hun bet seg i underleppen. – Vær forsiktig. Jeg tror noen dyttet meg utfor.

– Hva er det du sier?

– Vi kan snakke om det siden, først må vi få opp barna.

– Ja, bare løp du. Jeg skal holde et øye med dem så lenge. Han slapp henne motvillig.

Selma løp så raskt hun maktet og bet tennene sammen for å holde ut smerten i skulderen. Det hugg til for hvert skritt hun tok. Heldigvis var det ikke langt, og snart stormet hun inn porten til hagen.

Ole Johan satt på trappen, og i armene hans var valpen. Han reiste seg da hun kom og fikk et bekymret uttrykk i ansiktet.

– Selma? Hva har skjedd med armen din?

Hun tok seg ikke tid til å svare på spørsmålet hans.

– Du må hente far! ropte hun med siste rest av pust. – Ingeborg og Oscar har falt utfor stupet i Sølvkroneskogen. Vi må få dem opp. Selma tok et dypt åndedrag. – Jeg skal hente noe i fars verksted, om du bare henter ham. Og vær rask!

Han slapp valpen ned og løp inn i huset.

Hun løp til farens verksted i bakhagen og hentet ned et langt og tykt tau han hadde hengende på veggen. Da hun kom tilbake, møtte hun faren. Han var på vei ut av huset.

– Hvor er hun? spurte han og tok taukveilen fra Selma.

– Stupet i Sølvkroneskogen, gispet hun frem og så etter ryggen hans da han satte i vei uten å vente på noen andre. Hun fulgte etter så fort hun kunne og fikk følge av Ole Johan.

– Jeg hadde vært på uthuset da jeg så valpen komme alene ut av Sølvkroneskogen, forklarte han. – Men jeg visste ikke at Ingeborg og Oscar kunne være i fare! Da han nevnte nabogutten, kom hun på en ting: – Du må varsle Oscars far også, Ole Johan! De må få vite at Oscar trenger hjelp.

– Ja, svarte broren, men løp fortsatt ved siden av henne.

– Nå med en gang. Hun stoppet og tok ham i armen. Forvirring lyste av ansiktet hans, og han var blek. Men han nikket og snudde seg for å gå.

– Ole Johan? Så du noen andre enn valpen komme løpende fra Sølvkroneskogen?

Han tenkte seg om før han svarte: – Ja, jeg så Anker Vidtun løpe forbi på veien nedenfor huset.

Selma skjulte ubehaget da Ole Johan røpet hvem han hadde sett, men da broren løp for å hente herr Hjertnes, gikk det for alvor opp for henne: Anker Vidtun hadde kommet løpende fra Sølvkroneskogen. Var det han som hadde dyttet henne?

Hun sprang inn i skogen. Det pep i brystet og sved i lårene da hun klatret helt opp til toppen av kollen, men det glemte hun da hun så stupet foran seg. For der stod faren og Joakim, og faren hadde bundet det tykke tauet rundt Joakims midje.

– Hva har dere tenkt å gjøre? Hun så fortvilet på dem. – Er det nødvendig? Kanskje vi kan gå inn under stupet, langs sjøen? Det må da være mulig å nå barna uten å …

– Oscar kan være hardt skadet, avbrøt Joakim. – Og mørket gjør det umulig å gå sjøveien.

– Men … Hun så fra Joakim til faren i håp om å finne en annen løsning, men ingen kom til henne.

– Ingeborg er ikke sterk nok til å holde seg fast i tauet eller å binde fast Oscar slik at vi kan få heist ham opp, fortsatte Joakim. – Det er ingen annen måte å gjøre det på.

Han var så rolig at det smittet over. Hun ville protestere, nekte ham å gjøre det, men fornuften holdt henne tilbake. Det ville ikke vært bedre om det var faren som skulle ake seg utfor. Joakim var sterkere og smidigere, og selv var hun ubrukelig med den skadde skulderen. Tårene rant varme nedover kinnene da hun sjekket at farens knuter var som de skulle være, og hun så opp på Joakim med kjærlighet i blikket.

– Kom tilbake til meg, hvisket hun. – Vær forsiktig.

– Ja, svarte han og kysset henne ømt. – Ikke gråt, Selma. Snart er dette over.

Hun nikket og slapp ham motvillig. Så hjalp hun faren å dra tauet rundt en eik og tok et godt grep om tauet med den friske hånden. Oscars far og Ole Johan hadde også kommet til, og de grep begge om tauet uten å stille spørsmål. Så rygget Joakim mot stupet, støttet seg i en gren og slapp seg utfor.