Steven Gerrard

Min historie

Oversatt av Ola Jostein Jørgensen

Steven Gerrard

Min historie

Oversatt av Ola Jostein Jørgensen

Til venner og familie

Forfatterens anmerkning

Min første bok, Gerrard, ble gitt ut i 2006. Denne nye boka handler mest om det som har skjedd siden da, og inneholder videre noen refleksjoner rundt min 27 år lange karriere i Liverpool og 14 år på det engelske landslaget, sammen med en mer personlig analyse av noen av høydepunktene og bølgedalene som har preget livet mitt.

Prolog: Å stikke av

Liverpool, søndag 27. april 2014

Jeg satt i baksetet på bilen og kjente tårene trille ned over ansiktet. Jeg hadde ikke grått på mange år, men på veien hjem klarte jeg ikke å stoppe. Tårene fortsatte å renne på denne solrike ettermiddagen i Liverpool. Det var helt stille, og vi beveget oss stadig lenger unna Anfield. Jeg husker ikke hvor lang tid turen tok. Jeg aner ikke om gatene var fulle av biler eller like tomme som jeg følte meg. Det tok knekken på meg.

En time tidligere, etter kampen mot Chelsea, hadde jeg bare lyst til å grave meg ned. Vår nest siste hjemmekamp den sesongen skulle etter planen sikre oss tittelen. Vi hadde slått våre nærmeste rivaler, Manchester City, i forrige kamp på Anfield. Vi hadde akkurat tatt vår ellevte strake seier. Én seier til ville nesten helt sikkert bety at vi kom til å ta ligatittelen for første gang siden mai 1990.

For 24 år siden, samme måned jeg fylte ti år, hadde vinnerlaget, som både pappa og jeg tenkte på hele tiden, blitt styrt av manager Kenny Dalglish, med Alan Hansen som kaptein. Det var også laget til McMahon og Mølby, til Beardsley og Rush, til Whelan og Barnes.

Jeg drømte om dagen i dag allerede da, som en guttunge som hadde blitt tatt opp på Liverpool-akademiet i en alder av åtte år, og som håpet og ba om at han en dag kanskje også kunne vinne ligatittelen foran The Kop. Min debut på A-laget kom i 1998, da jeg var 18 og ikke ante hvordan det skulle føles å være en 33-åring som satt og gråt i baksetet på en bil.

Jeg følte meg nummen, som om noen i familien hadde gått bort.

Det var som om hele mitt kvarte århundre i denne fotballklubben rant ut av meg. Jeg prøvde ikke engang å stoppe tårene mens jeg så for meg ettermiddagens hendelser om igjen og om igjen.

I det siste minuttet av første omgang mot et vaktsomt Chelsea, som José Mourinho hadde satt opp for å stanse vårt stormløp mot ligatittelen, skjedde det. En enkel pasning trillet mot meg i nærheten av midtlinja. Det var et ikke-øyeblikk, et avbrekk i fremmarsjen vår mot tittelen. Jeg bevegde meg for å møte ballen. Den gled under foten min.

Så skjedde det. Jeg snublet. Jeg falt.

Ballen ble snappet opp, og det knusende Chelsea-angrepet startet. Jeg karret meg på beina og løp så fort jeg kunne. Jeg jagde Demba Ba som om det sto om livet. Jeg visste hva som ville skje om jeg ikke tok ham igjen. Men det var håpløst. Jeg hadde ikke sjanse til å stoppe ham.

Ba scoret. Det var over. Snublingen min hadde kostet dyrt.

Jeg satt i bilen med Alex, kona mi, og Gratty, Paul McGratten, en av mine beste venner. Alex og Gratty prøvde så godt de kunne å hjelpe meg, trøste meg. De sa slike ting som: «Det kan fortsatt snu, det er fremdeles noen kamper igjen …»

Men jeg visste. Manchester City hadde fått tittelen i hendene, og de kom ikke til å rote det til. Liverpool kom ikke til å slå tilbake. Miraklet i Istanbul kom ikke til å skje igjen – finalen i Champions League der vi i 2005 lå under 3–0 i pausen mot AC Milan, de italienske mesterne i forsvarsspill, og vi allikevel slo tilbake og vant på straffekonk. Jeg hadde vært en sentral spiller på det laget. Jeg var allerede kaptein på Liverpool den gangen for så mange år siden. Jeg scoret det første målet på vår lange vei tilbake mot Milan. Jeg kysset og holdt Champions League-trofeet, og jeg kysset det én gang til, før alle andre, den magiske kvelden i Istanbul.

Jeg visste hvordan seier smakte – akkurat som jeg visste hvor bittert nederlaget var. Jeg hadde tapt en annen finale i Champions League, mot Milan igjen, to år senere. Jeg var den eneste spilleren som hadde scoret mål i finalene i ligacupen, FA-cupen, UEFA-cupen og Champions League. Jeg hadde spilt mer enn hundre ganger for England i VM og EM. Jeg var fremdeles kaptein for England. Snart skulle vi reise til Brasil, til mitt siste store mesterskap.

Samtidig, i Liverpool, fortsatte kampen for rettferdighet for familiene til de 96 supporterne som døde i tragedien ved Hillsborough, blant dem min ti år gamle fetter Jon-Paul Gilhooley. Vi hadde nettopp markert 25-årsdagen for tragedien – og det var tatt nye store steg på veien mot å avsløre løgnene og dekkhistoriene som hadde skjult sannheten i så mange år.

Mørket og lyset, lykken og nedstemtheten, det var kjente størrelser. De sto sammen, hver for seg, men uadskillelige, som to stenger i et tomt mål på Anfield.

Ligaen var noe annet. I så mange år hadde jeg ønsket å vinne med Liverpool at nå som sjansen igjen hadde glippet, klarte jeg ikke å kontrollere følelsene mine. Tårene trillet, og byen jeg elsket, ble uskarp for øynene mine.

Jeg klandret meg selv. Tankene spant. Det er noe jeg ofte gjør; men jeg følte ikke der og da at jeg var for streng eller selvkritisk. Jeg hadde opplevd mange store øyeblikk i karrieren og hadde lyktes langt forbi mine villeste guttedrømmer. Jeg hadde spilt og scoret i kamper og mesterskap som var av en annen verden enn i huset i Bluebell Estate i Huyton, Liverpool 36, der jeg vokste opp. Jeg hadde gjort ting jeg ville blitt sjokkert over som barn.

Jeg hadde også gitt absolutt alt jeg hadde, til Liverpool FC: på treninger, i nesten 700 kamper, utenfor banen, med laget og som en del av klubben, i lokalsamfunnet og i byen. Jeg kunne ikke ha gjort mer. Jeg hadde presset ut hver eneste dråpe av ambisjoner og håp og drømmer inni meg. Til sjuende og sist hadde det ikke vært nok til å hjelpe oss å vinne den tittelen alle i Liverpool ønsket seg så sterkt.

I stedet for å slå et langt innlegg, gå inn i en avgjørende takling eller sende av gårde en skruball inn i nettet bak Mark Schwarzer for å sikre oss seieren, hadde jeg falt. Chelsea scoret enda et mål i siste minutt, men det avgjørende øyeblikket var det enkle uhellet.

Her kommer ballen, en pasning fra Mamadou Sakho, og her snubler jeg. Og faller.

The Kop, og hele Anfield, hadde sunget «You’ll Never Walk Alone», men i bilen kjente jeg meg avskåret fra omverdenen. Jeg følte meg helt alene. Liverpool-sangen maner deg til å holde hodet høyt når du går gjennom en storm. Den maner deg til ikke å være redd for mørket. Den maner deg til å gå videre gjennom vinden og regnet, selv om drømmene dine er blåst om kull, og gå videre med håp i hjertet.

Det føltes ikke som om jeg hadde mye håp igjen. Det virket snarere som om noen måtte passe på at jeg ikke skulle ta livet av meg.

Etter en stund snakket jeg til Alex. Jeg ba henne ringe Struan Marshall, agenten min, så han kunne skaffe meg en flybillett ut av landet samme kveld. Jeg måtte komme meg vekk. Jeg kunne ikke la de tre jentene mine se meg så ute av meg og nedslått. Det ville gjøre dem opprørt å se faren sin så ødelagt. Jeg måtte komme meg vekk fra Liverpool, for fortsatt føltes det som om jeg hadde sviktet alle. Jeg trengte et sted der vi kunne være for oss selv, bare jeg og Alex, et sted som skulle føles som en spøkelsesby. Kanskje kunne jeg da klare å glemme smerten.

Jeg hørte stemmen til Alex der hun snakket med Struan, men ørsken senket seg over meg. Bilen skjøt fart, og snart var alle stille igjen. Jeg fortapte meg i tanker og minner om en spennende, men smertefull sesong, en karriere full av oppturer og kjærlighet, og hvordan jeg hadde endt opp her, i baksetet på en bil, med kinn som fortsatt var våte av tårer. Jeg visste at jeg på et eller annet vis aldri kom til å føle meg så alene igjen.

1. En låst situasjon

Da jeg var liten gutt og spilte fotball hver dag på Ironside Road, utenfor huset vårt i Bluebell Estate, var jeg John Barnes. Han var kanskje sytten år eldre enn meg og hadde en annen hudfarge, men på betongstrekningen utenfor døren var jeg en kloning av Liverpools beste spiller.

Inne i blindgaten vår lot jeg som jeg var akkurat som Barnes – smidig og umulig å spille ut, en driblemaskin og scorer av fantastiske mål mot storebroren min Paul og kompisene hans, som var tre til fem år eldre enn meg. De taklet hardt og felte meg noen ganger så jeg fikk sår på knærne. Jeg reiste meg igjen, nektet å gråte, og ble John Barnes igjen på en gatestump som jeg så mer som en fotballbane.

Alle tegnene var der. John Barnes hadde trøye nummer 10 på Liverpool og jeg bodde i Ironside 10. Begge elsket vi fotball. Begge elsket vi Liverpool – selv om han kom til Merseyside fra Jamaica, via Watford, mens jeg var født her i byen.

Jeg var en tynn liten unge. Nesten like ofte ble jeg til John Aldridge, uten barten, men full av Scouse-scoringer, eller til Peter Beardsley, og prøvde meg på de samme små lure løpene og pasningene, men ikke Geordie-aksenten hans. Jeg kunne også bli Ronnie Whelan, en rolig leder på midtbanen, eller Steve McMahon, en hard mann som taklet hardt og en mester på brå retningsskifter, med den samme Liverpool-aksenten som jeg hadde. Jeg øvde på McMahon-trikset der du løper over ballen, men holder den i spill langs sidelinja. Jeg gjorde det om og om igjen. Alle Liverpools stjerner fantes i meg, og jeg ble dem i mitt eget hode og på Ironside Road, i kamper der alle de andre var langt større og sterkere enn meg. Men jeg var så innbitt at jeg hevdet meg mot dem hver eneste gang.

Jeg var åtte år da jeg fikk bli med i Liverpool Centre of Excellence. Faren min tok meg med til Vernon Sangster, et idrettssenter i Stanley Park som siden er revet, og vi var begge veldig stolte. Jeg hadde på meg Liverpools rødfarge på klubbens Centre of Excellence, og det var ingen hindring at pappa og jeg måtte ta to forskjellige busser i regn og kulde, og gjennom is og snø om vinteren. Det føltes som om jeg alltid spilte i solskinn.

Når jeg ble sliten, fordi jeg fortsatt var så ung, var pappa bestandig der og løftet meg opp. De få gangene jeg kom hjem fra skolen og sa at jeg var for utslitt til å ta de to bussene til Vernon Sangster, ville ikke pappa høre på det øret. «Du er aldri for sliten for Liverpool», sa han. «Kom igjen. Skift, ta litt vann i håret, ta deg sammen, og så drar vi.» Når vi omsider kom til idrettssenteret, var jeg klar til å spille igjen.

Jeg sluttet aldri å elske Aldridge, Barnes, Beardsley, McMahon, Whelan og de andre, men etter som årene gikk, og jeg ble tenåring, fikk jeg en ny drøm på Anfield. Hver gang jeg så Robbie Fowler spille spiss for Liverpool, med det ikoniske 9-tallet på trøya, og meg som nok en hengiven supporter, drømte jeg om å være på samme lag som ham. Robbie var også fra Liverpool, og han var en helt for oss alle sammen. Han var gutten fra Toxteth som fikk kallenavnet «Gud». Jeg forestilte meg at jeg sendte pasninger rett gjennom forsvaret som oppspill til nok et mål fra Fowler. Jeg var overbevist om at han og jeg sammen ville være umulige å stanse.

Drømmen ble virkelig. Jeg spilte aldri med Robbie mens han var på høyden, eller jeg på min, men vi ble lagkamerater. Vi spilte sammen for Liverpool, og også for England.

I august 2013, etter 25 år i Liverpool, fra en lykkelig barndom ved Akademiet til to enestående år som en YST-læregutt til jeg ble den overlykkelige Champions League-vinnende kapteinen, følte jeg den samme brennende intensiteten som hadde fylt meg på Ironside Road og Anfield. Jeg var 33 år gammel, men fortsatt en fan. Jeg elsket stadig Liverpool FC og så særegne spillere som John Barnes, Robbie Fowler og Luis Suárez.

Akkurat som jeg hadde gjort med Barnes og Fowler, så jeg noe av meg selv i Suárez. Luis spilte også gatefotball, og hadde den samme intensiteten. Det hadde ingen ting å si om vi var fra Montevideo eller Merseyside, vi hadde det samme ved oss. Fotballen var det viktigste i livet.

Luis kom til Liverpool den 31. januar 2011. På sin første hele dag på Melwood, treningsbanen vår, var det så åpenbart at han var fullstendig oppslukt av fotball at jeg mistet helt pusten. Luis er av den sjeldne typen som trener slik han spiller. Melwood på en grå tirsdags morgen var det samme som Camp Nou på en sprakende lørdagskveld. Luis spilte for å vinne en five-a-side-treningskamp som om han var på jakt etter trofeet i Champions League eller VM. Om laget hans tapte en treningskamp på Melwood, ble han sint. Han måtte alltid vinne.

Jeg elsket den intensiteten og gløden – og jeg elsket evnene og ferdighetene hans mest av alt. Jeg har trent med en del fenomenale fotballspillere i løpet av karrieren, men jeg har bestandig tenkt at jeg kan måle meg med de beste. Og det er man nødt til å tro. Og dermed har jeg også villet at de aller beste spillerne i verden skal komme til Liverpool. Jeg ville at de skulle løfte klubben til de høydene Liverpool befant seg på da jeg var barn på 80-tallet på Ironside Road. En mer egoistisk motivasjon var at jeg ville vise disse spillerne at jeg hørte til blant dem.

Luis Suárez ga Liverpool og meg mange vakre sjanser. Han ga oss også muligheten til å kjempe mot pengene og makten til Manchester United, Chelsea og Manchester City.

På trening, og i kamp, beviste Luis igjen og igjen at han lå på et annet nivå enn alle andre. Jeg jobbet hardere enn noensinne for å bli jevngod med ham – men Luis var rett og slett en bedre fotballspiller enn meg.

Det er vanskelig å plukke ut de aller beste lagkameratene i en karriere som strekker seg over sytten sesonger, men når jeg tenker på det, blir svaret klart ganske raskt. Fire spillere skiller seg ut i min tid i Liverpool og på det engelske landslaget.

De første tre hjalp meg alle sammen med å bli en bedre spiller. Alle snakket spansk. Hver og én av dem utløser en bølge av følelser i meg og hver eneste Liverpool-supporter.

Fernando Torres. Xabi Alonso. Luis Suárez.

Wayne Rooney, som også var en Scouser [1], men en Bluenose [2], en Everton-spiller som i 2004 forflyttet seg fra Goodison Park til Old Trafford, fortjener å nevnes sammen med disse. Det har vært treninger og kamper med det engelske landslaget der Wayne har vist den samme nådegaven og den samme driven.

Alonso. Torres. Suárez. Rooney.

Barcelona har Lionel Messi, Neymar og Suárez på topp som angripere. Kanskje jeg kan ha mitt eget drømmelag med Alonso og Gerrard på midtbanen, i kampens hete, med Suárez, Torres og Rooney i front.

Suárez var helt ekte. Han var ikke bare en fantasispiller på et drømmelag. Han løp og bante seg vei og kjempet om ballen og løp igjen – mens han hele tiden gjorde uvanlige trekk og skapte makeløse mål. Det var en lang periode der det å spille med Luis var som å være forhekset. Han blåste meg av banen med talentet sitt.

Fernando var den som kom nærmest i å matche Luis. Jeg hadde to år med Fernando der han fikk meg til å føle meg uovervinnelig. Jeg visste alltid hvor han var, og hvor han var i ferd med å bevege seg. Jeg er ingen naturlig nummer 10, men i et par år hjalp Fernando meg å bli det. Jeg hadde min aller beste sesong da, i 2007–08, som nummer 10, og det kan jeg takke Fernando for.

Jeg hadde mine beste statistikker den sesongen, med 24 mål og 9 assister. Hver gang jeg gikk på banen med Fernando, visste jeg at enten han eller jeg ville score, og at vi ville vinne. Jeg følte det samme med Suárez – og iblant med Rooney. Jeg gikk ut på banen med Rooney før noen store internasjonale kamper og tenkte: «Vi har gode muligheter til å vinne i dag – på grunn av ham.»

Michael Owen var en annen spesiell spiss. Vi spilte sammen da vi var mye yngre, men Michael var en drøm for meg som midtbanespiller.

Men til sjuende og sist skiller Luis seg ut. Jeg skulle veldig gjerne ha spilt med Luis da jeg var yngre, og på topp, da kunne vi ha vært fenomenale sammen i mange år. Det er det eneste jeg synes er synd med tanke på Suárez.

Her er et eksempel på hva han gjorde for meg. Den 13. mars 2012 scoret jeg hat trick på Anfield mot Everton. Det var det første hat tricket på 30 år med Merseyside-derbyer, siden Ian Rush scoret tre på Goodison Park i 1982. Jeg ble fortalt at det var det første hat tricket i en derby på Anfield siden 1935. Historien har bestandig vært en del av min kjærlighet til fotballen. Men historien er ikke like spennende som den følelsen jeg fikk av å spille fotball med Luis Suárez den kvelden.

Jeg scoret målene i den kampen, og ganske fine mål også, og jeg husker det som min yndlingskamp på Anfield – og ikke bare fordi vi slo Everton. Jeg elsker å vinne derbyer fordi Everton-supporterne har gitt meg veldig mye tyn opp gjennom årene. Skikkelige verbale skyllebøtter. Så det var utrolig deilig å hamre inn tre mot dem. Det ble enda bedre av den uselviske magien som Suárez drysset over meg den kvelden. Det er en sjelden kombinasjon, å være en gudbenådet fotballspiller som er villig til å bruke evnene sine til å assistere og skape målsjanser for en lagkamerat. Messi, i all sin storhet, har også den ydmykheten.

Luis er ingen helgen – og jeg er slett ikke sikker på at han ville gjort det samme for Daniel Sturridge. Det var alltid en viss rivalisering mellom Sturridge og Suárez. Men når det gjaldt meg, og særlig mot Everton, gjorde Luis alt han kunne. Han hjalp Liverpool, og meg, til å spille som konger.

Alle de menneskene som misliker Luis Suárez uten å ha møtt ham, ville kanskje blitt overrasket om de hadde hatt anledning til å oppleve hvor uselvisk han er villig til å ofre seg for laget. Han løper seg helt tom, slik han gjorde den kvelden, og glitrer som en uknuselig diamant. Jeg tok hat tricket, men Suárez, som summet og svermet og glitret rundt meg, serverte meg to av målene på et sølvfat.

Jeg har andre gode minner om å se ham i aksjon, se ham hver dag, hvordan han gir alt for fotballen. Han går ikke inn på behandlingsrommet. Han er en ekte kriger. På grunn av denne mentaliteten kommer Suárez foran Torres, denne staheten som betyr at han aldri går glipp av en trening eller en kamp. Han scorer mål. Han skaper mål. Han er forferdelig hard å spille mot. Han er alltid klar. Du kan vinne over hvem som helst når du har Luis Suárez på laget.

Melwood treningsbane, West Derby,
Liverpool, august 2013

Hver gang jeg så på Luis, ble jeg såret og frustrert på ny. Det var svært nedslående, rene torturen i flere dager. Jeg trente med A-laget, mens Luis var to baner unna. Han hadde bare en kondisjonstrener med seg. Innimellom fikk han ikke komme ut før etter at vi hadde avsluttet treningen. Den fastlåste situasjonen mellom Liverpool og Suárez var blitt bitter.

Jeg var fanget mellom barken og veden. På den ene siden hadde vi klubbens amerikanske eiere, Fenway, ledet av John Henry og Tom Werner, og manageren vår, Brendan Rodgers. På den andre siden, helt i enden med treningsbaner ved Melwood, hadde vi Luis Suárez.

Luis var sint på Fenway. Han var rasende på Brendan. Han var så sint at han i løpet av en uke tidlig i august knapt nok bevegde en muskel på trening. Luis prøvde å få frem et poeng. Han var skuffet over Brendan fordi han var sikker på at manageren, eller noen høyere opp i Fenway, hadde løyet for ham.

Luis vil bare spille fotball. Og når han da ikke bevegde beina på trening en hel uke, var det vanskelig å se på. Den samme tanken kvernet rundt i hodet mitt: «Har noen sagt til Luis at han skal oppføre seg på denne måten?»

Jeg vet ikke nøyaktig hvem som bestemte at han skulle forvises, men jeg tror det var Brendan som hadde det siste ordet. Han må ha tenkt slik: «Jeg kan ikke ha ham på treninger dersom han ikke har tenkt å komme seg ut av førstegiret.» Jeg kunne forstå avgjørelsen, men jeg følte allikevel at jeg måtte hjelpe til.

Splittelsen mellom Luis og Brendan, mellom spiller og klubb, var svært dyp. Det var vanskelig å tenke seg en måte å føre dem sammen på. Roten til konflikten var at Arsenal, etter et latterlig lavt førstebud, hadde tilbudt Liverpool over 40 millioner pund for å kjøpe Suárez.

Jeg visste ikke hva som sto i kontrakten til Luis, men ryktet sa at ethvert tilbud over 40 millioner ville utløse en frikjøpsklausul. Det ene pundet som var plusset på Arsenals tilbud, var allikevel en fornærmelse, og en overraskende handling. Jeg syntes det var særdeles kynisk. Arsenal er vanligvis veldig ordentlige i sin oppførsel. De har en manager med stil i Arsène Wenger, klassespillere, og de spiller fotball på riktig måte. Jeg har stor respekt for Arsenal fordi de gjør ting ordentlig – men ikke denne gangen. Deres jakt på Suárez gjorde eierne våre forbannet. Og Luis var skikkelig rasende fordi Fenway nektet å selge ham.

Situasjonen hadde blitt stadig verre i løpet av de siste fire månedene. Luis og jeg hadde ikke et så nært forhold at vi sendte hverandre tekstmeldinger hver dag eller spiste lunsj sammen utenfor klubben, men når vi var sammen på Melwood, spilte vi ball. Jeg likte personligheten hans, den var smittende, og engelsken hans ble stadig bedre. Luis og jeg kunne snakke mann til mann fordi vi hadde en gjensidig respekt.

Vi satt sammen i garderoben. Tallene på treningsskjortene går fra 1 til 37, og naturlig nok var hans nummer 7 like ved siden av min nummer 8. Vi var nær nok til at jeg kunne si til ham, ansikt til ansikt: «Kom igjen, Luis, hva er det som foregår?»

Det begynte bare som en dagligdags samtale. Luis sa: «Det er noen klubber som driver og lukter på meg», eller: «Jeg har lyst til å spille i Champions League.»

Flere måneder før kaoset med Arsenal hadde jeg vært bekymret for at vi skulle miste Luis, for jeg visste hvor godt han spilte.

Mot slutten av 2012–13-sesongen hadde han scoret 51 mål på 96 kamper for Liverpool. 30 av målene var kommet den sesongen, og de hadde vært avgjørende for den fremgangen vi hadde hatt med Brendan i hans første år som manager – etter at han hadde tatt over etter Kenny Dalglish sommeren 2012. Det lignet på situasjonen med Torres. Når din beste spiller er i toppform og scorer i nesten alle kamper, kommer de største klubbene i Europa til å holde et øye med ham. Og når man ikke er i Champions League, og stjernespilleren din gjør det så bra, da er man sårbar. Det er ikke lett å holde unna rivaler som er villige til å bruke masse penger på å ta spillere som Torres og Suárez vekk fra oss.

Jeg visste hvordan det var å være utsatt for slik oppmerksomhet som spiller. I 2005, bare noen måneder etter at jeg ledet Liverpool til seier i Champions League, var det nær på at José Mourinho klarte å overtale meg til å forlate klubben. Jeg var helt på nippet til å signere en kontrakt med Chelsea da jeg plutselig ble helt dårlig av å tenke tanken på å snu ryggen til Liverpool, selv om vi hadde hatt en unødvendig konflikt om en ny kontrakt, og jeg tok et valg jeg aldri har angret på. Jeg bestemte meg for å bli i Liverpool. Tilbudene fortsatte å komme. Da jeg spilte på mitt beste, antagelig i 2006 og også i 2009, hadde jeg noen store sjanser til å gå til andre klubber: Chelsea igjen; Real Madrid to ganger – og den andre gangen var mest fristende, siden det igjen var Mourinho som ville ha meg. Å spille for José i de hvite trøyene til Real Madrid på Bernabéu? Det eneste som kunne få meg til å si «nei» igjen, var Liverpool.

Selv etter EM 2012, da jeg hadde mitt beste mesterskap for England og var med på laget i Champions League i Polen og Ukraina, var Bayern München i kontakt med agenten min. De forhørte seg om jeg kunne tenke meg å komme til dem. Dette var sommeren før den sesongen der de tok The Treble, under Jupp Heynckes, og slo Borussia Dortmund i finalen i Champions League på Wembley i mai 2013. Kanskje kunne jeg vært en del av det laget, men jeg hadde bestemt meg for åtte år siden da jeg avviste Chelsea. Jeg visste at jeg aldri kunne forlate Liverpool. Jeg skulle være en énklubbsspiller så lenge jeg spilte fotball i Europa.

Men jeg visste altså hvordan det var å bli smigret og jaktet på. Mourinho, som jeg beundret så mye som manager, hadde også snakket om å forsøke å få meg til Inter Milan i den sesongen der de vant Champions League. Barcelona hadde visstnok snust litt rundt etter meg, men jeg er ikke sikker på om de egentlig var så veldig interessert. Jeg tror også at de visste hvor tette bånd jeg hadde til Liverpool.

For en søramerikansk spiller er det naturligvis nesten umulig å motstå tiltrekningen til Barça og Madrid. Men Arsenal? Det ville ha knust hjertet mitt om Luis hadde forlatt Liverpool til fordel for dem.

Jeg hadde holdt meg unna i begynnelsen, siden Brendan var på saken. Han og Luis snakket fortsatt. Etter alt jeg hadde vært gjennom med Fernando, der jeg prøvde så hardt å få ham til å bli i Liverpool, hadde jeg ikke lyst til å bli innblandet en gang til. Jeg måtte tenke på mitt eget spill, min egen stilling som kaptein, mitt eget ansvar overfor de 30 spillerne på A-laget vårt.

Det at jeg hadde så lang fartstid i Liverpool, gjorde at jeg antagelig skilte meg ut fra alle andre kapteiner i fotballen – i hvert fall i Premier League. Liverpools spillere hadde hele tiden følt at de kunne snakke med meg, og dermed kom de til meg med sin tvil og sine bekymringer, og jeg prøvde å hjelpe så godt jeg kunne.

Jeg kjente rollen tynge meg. Ikke at jeg vil kalle det en byrde, for mesteparten av tiden føltes det som en ære. Hver gang jeg gikk inn på Melwood, så jeg sitatet fra Bill Shankly, vår største manager, hugget inn i veggen. Det oppsummerte Shanklys ånd, og alle som hadde fulgt ham, der vi hver eneste dag ble minnet på det han en gang hadde sagt:

Først og fremst ønsker jeg å bli husket som en mann som var uselvisk, som strevde og bekymret seg slik at andre kunne dele æren, og som bygde en familie av mennesker som kunne holde hodet høyt hevet og si: ‘Vi er Liverpool.’

Bill Shankly omskapte Liverpool fra en andredivisjonsklubb til en gigant i Europa. Han nedfelte de verdiene vi har i klubben. Jeg har bare vært en spiller. Men jeg skjønte hva han mente med det sitatet. Det var en tro, et prinsipp, som jeg prøvde hardt å leve opp til i min mindre plass i klubbens hjerte.

Og så lå det et tungt ansvar på meg i mitt siste tiår og mer i Liverpool. Jeg følte at jeg måtte hjelpe våre enestående supportere – og en stor del av den oppgaven innebar å forsøke å holde på stjernespilleren vår, enten det var Torres eller Suárez. Jeg måtte prøve å hjelpe manageren også, samtidig som jeg lyttet til spilleren, som ikke bare var en lagkamerat, men ofte også en venn som ba meg om støtte i sin kamp med klubben. Så det var vanskelig. Det var stressende – selv om det var lite sammenlignet med de kampene Shankly kjempet på 60-tallet.

Jeg måtte håndtere overgangshistorier to ganger på fire år. Begge ganger gjorde jeg mitt beste for å holde på henholdsvis Ferdinand og Luis, og ikke bare fordi det var det rette for Liverpool. Fra et egoistisk synspunkt visste jeg at min jobb som spiller og kaptein ville være mye enklere med dem på laget.

Jeg innså at vi uten Luis lå an til nok en middels sesong i 2013–14. Med ham på laget var jeg sikker på at vi kunne løfte oss fra sjuendeplassen og ha utsikt til en plass blant de øverste fire. Vi kunne komme til Champions League, om enn kanskje ikke helt til topps, for jeg visste hvor mye han tilførte laget vårt.

Jeg hadde tapt kampen som hadde endt med at Torres dro til en klubb i London; jeg hadde ikke råd til å miste Suárez også. Og det var virkelig mitt ansvar, fordi Luis så annerledes på meg enn han gjorde på Brendan og Fenway. Han så på meg med et uttrykk som fikk meg til å tro at vi hadde noe å jobbe med, at det fantes et håp. Luis ville snakke med meg, og høre på meg.

Uten den kontakten ville vi miste ham. Og uten Suárez var vi tilbake i ødemarka. Det fantes ingen annen mulighet. Jeg måtte involvere meg. Jeg måtte forsøke å finne en løsning med alle midler. Det var et salig rot.

Livet mitt hadde pleid å være mye enklere. Mine lykkeligste dager som fotballspiller er fortsatt levende i minnet. Det var mer enn halve livet siden, i 1996, da jeg var 16 år. Jeg hadde det første av to år som Youth Training Scheme-læregutt på Melwood, vasket gulv, støvler og pumpet opp baller, og spilte fotball, fotball, fotball.

Det var som å være i himmelen. Om jeg kunne vende tilbake til noe tidspunkt i karrieren min, ville det vært de to årene der.

Jeg hadde ikke noe ansvar eller press på meg, og vi var helt gale etter fotball. Å være i YTS betydde også at jeg slapp unna en masse kjedelig skolegang. Jeg vet nå at jeg burde ha jobbet hardere, for jeg hadde potensialet og intelligensen til å ha gjort det veldig mye bedre. Men den gangen var jeg ingen stor fan av skolen. Jeg hadde en viss drivkraft, men jeg burde ha jobbet hardere. Og så hadde jeg jo løftet om en kontrakt for å bli proffspiller. Og tiden på YTS ga meg virkelig en deilig forsmak på det å ha fotball som levebrød. Jeg gikk fra å grue meg til å gå på skolen hver dag til å gå til Melwood for å jobbe fulltid for klubben jeg elsket, med alle heltene mine rundt meg.

Jeg tok bussen fra Bluebell Lane til Melwood treningsbane i West Derby hver morgen. Men om jeg sto opp sent, noe som nesten aldri skjedde siden jeg var så ivrig, måtte jeg bytte og ta to busser. Jeg hadde ikke råd til taxi på lønna mi på 47,50 pund i uka.

Jeg husket det tallet da jeg i 2014 avslo et tilbud på 13,5 millioner pund netto for å spille fotball i Qatar i to år.

Iblant ga førsteårsproffen Tommy Culshaw meg skyss til og fra treningen i sin Ford Escort. Han nektet alltid å ta imot bensinpenger. Tommy var til stor hjelp, og han er en venn den dag i dag.

På akademiet fikk jeg bare betalt én gang i måneden, men foreldrene mine, Julie og Paul, fikk i tillegg 40 pund i uka fra klubben for å hjelpe til med å brødfø meg. Mamma og pappa, som begge støttet meg hele veien, var typisk godhjertede folk. Om alt gikk bra hjemme, ga de meg alle de 40 pundene i ukelønn. Disse små betalingene fra Liverpool, og fra mamma og pappa, betydde antagelig mer for meg enn de titusenvis av pundene talentfulle tenåringer kan tjene hver eneste uke i dagens fotball.

I slutten av hver måned, på lønningsdagen, dro jeg til byen for å kjøpe meg en ny treningsdress eller et par treningssko. Så skjemmet jeg meg selv bort på McDonald’s. Det innebar at jeg ble gående blakk i tre og en halv uke, men det betydde ingen ting. Fotballen holdt meg gående.

Noen av mine nærmeste venner var med meg disse fantastiske, gale årene. Bavo (Ian Dunbavin) og Boggo (John Boggan) har vært kompisene mine veldig lenge. Vi ser hverandre ikke så ofte nå lenger, men Boggo var forloveren min da jeg giftet meg med Alex. Bavo og og jeg står hverandre nærmere enn noensinne. Han ble med i akademiet da han var tolv, fire år etter meg, men vi fant tonen med en gang. Bavo var keeperen vår den gangen.

Han sto etter hvert i mål på Accrington Stanley, og trener nå unge keepere på Liverpool-akademiet i Kirkby. Jeg synes det er synd at at ungene på akademiet holdes adskilt fra førstelaget i våre dager. Jeg mener at de burde holde til på Melwood, sånn som vi gjorde det første året, sånn at de kan se på nært hold det treningsopplegget Jordan Henderson og Philippe Coutinho følger hver eneste dag som Liverpools nye stjerner. Det å se litt av den innsatsen og magien kan påvirke de unge talentene på akademiet på en avgjørende måte.

Jeg synes også det er synd at de nå er mer bortskjemte og ikke må gjøre alle de drittjobbene vi gjorde på Melwood, for dermed går de glipp av all den moroa vi hadde mens vi vasket og ryddet. I tillegg til Boggo og Bavo besto gruppa vår av Neil Gregson (Greggo), Matty Cass, Stephen Wright (Wrighty) og Michael Owen – supertalentet som bare noen få år senere skulle gjøre det så bra på det engelske VM-laget. Men Michael var alltid klar for å ta i et tak og ha det gøy.

Vi var fotballspillende bøllefrø som pleide å gjøre narr av den mektige Don, den store og sterke vaktmesteren på Melwood. Vi trodde den gang at vi gjorde livet til Don til et helvete, noe vi syntes var vanvittig morsomt, men sannheten var en annen. Don var en solid fyr. Vi dro alle slags narrestreker på ham – fra å helle vann på teposene hans til å skru av alle lysene og kaste ting på ham. Vi trodde at vi terroriserte ham og fikk ham til å gå på veggen, men Don fikk oss uansett til å gjøre alle de slavejobbene som måtte gjøres på kalde og gjørmete vinterdager. Han forsikret seg også om at vi utførte dem ordentlig – selv om det hendte vi hoppet på ham og la ham, den sterkeste mannen i Liverpool, i bakken. Vi lo så vi nesten pisset på oss, men Don reiste seg bare, kjeftet litt, og sendte oss av gårde til neste jobb som måtte gjøres.

På den tiden var alle ungdommene briter, ikke som i dag. Vi hadde samme kultur, språk og røffe humor. Replikker ble slengt veggimellom, og jeg elsket alle narrestrekene vi gjorde – enten det var å skjære opp klærne til en kompis eller at noen tok igjen mot oss. Det var bare tjue guttunger i garderoben, som alle tjente 250 pund i måneden. Alle var blakke, men det var lite press og ansvar.

I helgene var høydepunktet å løpe ut på banen for Liverpools juniorlag og spille sokkene av oss mot Everton, Manchester United eller en av våre andre rivaler. Da jeg var på YTS, kunne jeg se, uten å være for arrogant, at det var Michael og jeg som var best i gruppa. Michael var seks måneder eldre enn meg, og da han begynte å spille på førstelaget, ble jeg enda sikrere. Jeg så hvor bra Michael gjorde det helt fra starten av, og det gjorde meg overbevist om at min tur ville komme. Denne selvsikkerheten gjorde at jeg kunne slappe av og ha glede av læringsprosessen. Jeg drømte om å spille fotball bestandig mens vi utførte jobbene våre og gjorde narrestreker.

Liverpool-legenden Steve Heighway, Dave Shannon og Hugh McAuley var tre fotballtrenere som forvandlet meg. De lærte meg å gjøre ting på Liverpool-måten, og på akademiet fikk de meg til å tro at jeg kunne bli fotballproff. Under deres ledelse ble Wrighty og jeg invitert til å begynne å trene sammen med førstelaget.

John Barnes, idolet mitt fra Ironside, var der fortsatt, mot slutten av sin ti år lange Liverpool-karriere. En gang hadde jeg forestilt meg at jeg var John Barnes, nå prøvde jeg å snappe ballen fra ham. Men Digger, som alle kalte ham, lurte meg hver gang. Jeg klarte aldri å ta fra John Barnes ballen, eller stoppe ham. Avstandsbeundringen gikk over til en anerkjennelse av hans enorme fotballferdigheter.

Jeg gjorde det ikke noe bedre mot Jamie Redknapp. Han var for god. Jamie var også snill, og han tok meg ofte til side enten for å rose meg eller for å komme med tips om hvordan jeg som ung midtstopper kunne bli bedre. Av og til ga han meg et ekstra par splitter nye Mizuno fotballsko.

Robbie Fowler var en annen helt som plutselig ble høyst virkelig. Jeg beundret Robbie og Steve McManaman for deres ferdigheter og det de hadde oppnådd, og også fordi de kom fra Liverpool. En av mine oppgaver var å vente på dem utenfor garderoben til førstelaget slik at de kunne signere plakater og trøyer og fotballer som ble sendt til lokale sykehus og skoler – eller ble brukt til veldedighetsauksjoner.

Jeg var riktignok en skikkelig spøkefugl på akademiet, men jeg passet meg vel for aldri å dumme meg ut foran Fowler eller McManaman. Jeg tilba dem og håpet at jeg en dag kunne bli det samme som dem – en gutt fra Liverpool som la opp til og scoret mål foran The Kop.

Dominic Matteo, en skotte som var seks år eldre enn meg, var kommet til Liverpool fra Dumfries i 1992. Fire år senere var han blitt med på førstelaget som forsvarsspiller, og jula 1996 overrasket han meg med å gi meg en bonus på 200 pund. Alle disse etablerte Liverpool-spillerne lærte meg mye om å være raus med unge spillere.

Fotballen, stjernene fra førstelaget og all moroa vi hadde, var alltid viktigere for meg enn pengene. Selv en kjedelig og ekkel jobb kunne gjøres artig. Hvordan skulle vi ellers reagere om morgenen når vi måtte pumpe opp ballene på Melwood? Ronnie Moran, den gode gamle Liverpool-treneren, ga oss bøter om vi ikke hadde pumpet opp hver eneste ball slik den skulle være. Så vi pumpet og pumpet og pumpet i ballrommet, og hikstet av latter fordi vi, hver eneste gang, måtte lide oss gjennom en av Joe Corrigans driterunder. Hver morgen på den tiden gikk Big Joe på do. Og yndlingsbåsen hans var den rett ved siden av ballrommet.

Joe, keepertreneren som hadde vært berømt for å holde målet rent på Manchester City og det engelske landslaget på 70-tallet, må ha elsket fiberrik kost. Han var like regelmessig som våre forsøk på å finne på den morsomste vitsen. Mens vi pumpet opp ballene, måtte vi høre på Joes faste ritualer på dassen, og enda verre, risikere å kveles av de kraftige gassene hans. Det var seks stykker fra staben på samme rom, så det er mulig at Joe ikke var den eneste som lettet seg litt om morgenen. Vi gjorde ikke noe forsøk på å finne det ut ved å gå nærmere. Vi bare lo og lo og pumpet og pumpet etter som den illeluktende tåken la seg over personalrommet på Melwood.

Sommeren 2013 var det en annen slags tåke som lå over fotballen. Uten et VM eller EM som avledning i de lange ukene utenfor sesongen var det de kjedelige overgangsryktene som surret i lufta. Man kunne ikke plukke opp en avis, skru på tv-en eller høre på radio uten å bli overstrømmet av sladder og rykter.

Det var en sommer full av Gareth Bale, Wayne Rooney, og, til min store plage, Luis Suárez.

Bale, som nettopp hadde hatt en knallsesong for Spurs, ble jaktet på av Real Madrid. Alle visste at han til slutt ville gå til Madrid for over 85 millioner pund, men for å få en overgangssum i den størrelsen, var Spurs klare til å trekke det hele ut i så mange måneder som trengtes for å komme opp i den vanvittige summen.

Rooney var fanget i en slik historie som jeg husker fra den gangen jeg selv ble slitt mellom Liverpool og Mourinhos Chelsea. Etter å ha vært flere år vekk fra England, som trener for Inter og Real Madrid, hadde Mourinho kommet tilbake til Stamford Bridge den sommeren. I likhet med meg var Rooney fristet av ideen om å spille for Mourinho i Chelsea. Situasjonen ble ytterligere komplisert av at det ikke virket som om han kom over ens med sir Alex Ferguson i Manchester United.

Det at Ferguson trakk seg etter den forrige sesongen, gjorde det enda mer usikkert. David Moyes hadde dratt fra Everton for å prøve seg i den umulige jobben med å være Fergusons erstatter i United. Moyes, som hadde vært manager for Rooney i Everton, måtte forsøke å holde på Englands beste spiller.

Jeg på min side var opptatt med sagaen om Suárez. Den var langt mer innviklet og sår enn det som foregikk med Bale og Rooney.

Luis Suárez kom med en viss bagasje, hadde alle etter hvert skjønt. Det var stadig problemer med ham. Han var blitt utestengt i åtte kamper etter å ha slengt rasistiske bemerkninger til Patrice Evra midt under en kamp mot Manchester United i oktober 2011. Luis påsto fortsatt at han var uskyldig, og han og Liverpool hadde uttrykt sinne over at utestengingen var så lang.

Litt etter litt kom vi oss over det. Men akkurat idet Suárez var i storslag, hamret inn mål og spilte med hele seg, så startet han en ny runde med kaos.

Den 21. april 2013, i en kamp mot Chelsea på Anfield, beit han Branislav Ivanović i skulderen. Suárez brukte begge hendene til å holde fast armen til Chelseas forsvarsspiller. Så satte han tennene i Ivanović. Det var fullstendig uholdbart.

Liverpool protesterte igjen da han ble utestengt i ti kamper – de siste fire i 2012–13-sesongen og de første seks kampene i den nye sesongen som lå foran oss. Jeg overlot til klubben å veilede ham videre – og håpet at Luis en dag ville lære seg å holde seg unna problemer.

Det er klart at en spiller som var mindre talentfull og viktig for oss som lag, som hadde oppført seg så dårlig, ikke ville ha fått like mye støtte. Jeg er ikke stolt over å innrømme det – men virkeligheten i proffotballen er at klubbene er mer villige til å hjelpe de viktigste spillerne. Det er en brutal bransje.

På det personlige planet hadde jeg ikke brukt lang tid på å bestemme meg for at jeg likte Luis som menneske, i tillegg til som fotballspiller. Luis lever for familien og fotballen. Han er gal etter Sofi, hans aller første kjæreste og nå kona hans, og ungene deres. Når Luis ikke spiller fotball, vil han være sammen med familien. Han lever livet sitt så enkelt som det, og det traff noe i meg.

Familie og fotball er også det som definerer meg. Men jeg er ulik Luis. Jeg skulle forbli i Liverpool fra jeg var 8 til jeg var 35 år gammel. Jeg har sterke følelsesmessige bånd til klubben i hjembyen min som han aldri kunne få. Luis har flyttet fra Uruguay til Nederland til England til Spania. Men jeg oppfatter ham ikke som en leiesoldat. Jeg ser på ham som en mann som vil spille fotball, for seg selv og for familien, på aller høyeste nivå.

Vi reiste alle ut for å gjøre våre forpliktelser med de ulike landslagene våre, og så hadde vi sommerferie. Selv på lang avstand virket det åpenbart at Luis forsøkte å fremprovosere noe. Det var umulig ikke å få det med seg, siden jeg, som alle andre spillere, leste avisene. Jeg søkte på nettet etter fotballnyheter fra hele verden. Det lot seg ikke gjøre å unngå Luis Suárez, dag etter dag, uke etter uke.

Det begynte med et intervju Luis gjorde på en uruguayansk radiostasjon, Sport 890, den 29. mai 2013. «Jeg har det bra i Liverpool. Jeg er lykkelig på grunn av supporterne», sa Luis, «men i lengden klarer jeg ikke å holde ut britisk presse. Jeg har kontrakt med Liverpool, men det ville vært veldig vanskelig å si nei til Real Madrid.»

Presidenten i Real Madrid, Florentino Pérez, fikk høre lydklippet fra intervjuet med Suárez av en spansk radiostasjon. Han helte litt bensin på bålet: «Suárez er en stor spiller, som (Edinson) Cavani og (Robert) Lewandowski», sa Pérez. «Vi kan ikke snakke om spillere fra andre klubber, men … om du spør meg om jeg liker Suárez, så er svaret ja.»

Dagen etter kunne jeg puste lettet ut da Pérez rettet oppmerksomheten mot en annen spiller i Premier League: «Bale er født til å spille i Madrid», sa han idet Spurs forberedte seg på et fremstøt i ful skala fra Real mot sin viktigste spiller.

I juni, før Uruguays vennskapskamp mot Frankrike i Montevideo, uttalte Suárez følgende på en pressekonferanse:

Dette er en vanskelig tid for meg. Jeg blir behandlet dårlig av engelske medier. På grunn av paparazziene kan jeg hverken være i hagen eller gå på butikken. Grunnen til at jeg reiser [fra England] er ikke pengene. Det er familien min, og bildet av meg. Jeg trives ikke der lenger. Det handler ikke om at jeg ikke liker Liverpool, men det er et bra tidspunkt å få litt luftforandring på.

Tidlig i juli hadde Arsenal flyttet søkelyset fra Gonzalo Higuaín, den argentinske spissen som var på vei vekk fra Real Madrid, over mot Suárez. De tilbød Liverpool 30 millioner pund. Det var et latterlig bud, sammenlignet med de 80–90 millionene Spurs forlangte for Bale.

Varselklokkene mine begynte virkelig å ringe da Luis igjen snakket med Sport 890: «Jeg må vurdere det», sa han om Arsenals tilbud. «Det får meg til å tro at jeg kan gå tilbake og gjøre det bra der. Det er fint at engelske toppklubber fortsatt vil ha meg.»

Cavani, hans venn og spisspartner på landslaget til Uruguay, stakk nok en liten dolk i hjertet på meg. «Luis må spille i Champions League. Jeg kan fortelle deg at kjærligheten hans til Liverpool er ekte. Om de spilte i Champions League, ville han aldri ha tenkt på å dra. Men han vet at han nå er på et stadium i karrieren der han trenger å spille på toppnivå.»

Den 22. juli kom Arsenal med det fornærmende budet på 40 millioner og ett pund. John Henry, eieren vår, var rasende. «Hva er det de røyker der borte i Emiratene?» spurte han.

Vi traff Luis på vår før-sesongsturné i Australia og Indonesia. Det var tydelig at han ikke hadde lyst til å være der, selv om den internasjonale slagkraften i Liverpool igjen var tydelig. Synet og lyden av 96 000 supportere som sang «You’ll Never Walk Alone» før en vennskapskamp i Melbourne, ga oss gåsehud. Vi ble omringet og tilbedt i Thailand – der jeg også ble invitert for å møte kongen.

Jeg utførte alle de pliktene som var forventet av meg, men hodet mitt var fullt av Luis. Han hadde snakket med meg på privaten og sa: «Arsenal har kommet opp i summen i frikjøpsklausulen, Stevie. Men klubben nekter å la meg gå. Brendan og eierne har løyet for meg.»

Det var første gang han hadde kommet direkte til meg for å diskutere noe i kontrakten eller noe annet av betydning bortsett fra fotball. Frem til da hadde det bare vært jovial småprat oss imellom, eller samtaler om lagene vi skulle møte eller enkeltspillere. Jeg hadde aldri snakket med ham om penger eller kontraktene våre. Spillere prater sjelden med hverandre om slike ting.

Jeg var i en svært vanskelig stilling. Lojaliteten min til Liverpool, og ønsket mitt om å beholde Luis på laget, ville alltid veie tyngst. Men jeg måtte innse at vi juridisk og moralsk kanskje ikke hadde rett til å nekte å selge ham.

Så jeg snakket i stedet om Fernando Torres. Jeg sa: «Luis, hør her, Fernando var en av de beste spissene Liverpool noensinne har hatt, målmessig, og han ble elsket.»

Beundringen for Fernando på Anfield var så sterk at hele bakken pleide å gynge når supporterne sang hans egen sang: His armband proved he was a Red / Torres, Torres / You’ll Never Walk Alone it read / Torres, Torres / We bought the lad from sunny Spain, he gets the ball and scores again / Fernando Torres is Liverpool’s number 9!

Folkene på The Kop tok til seg Torres som en av våre egne med det samme han kom fra Atlético Madrid i 2007. Han scoret 33 mål i sin første sesong hos Liverpool, og han ble dyrket fordi det var en tradisjon på Anfield å forelske seg i stjernespissen. Det er en kjede som i min tid som supporter strekker seg fra Dalglish til Rush til Aldridge til Fowler til Torres til Suárez. Torres endte med å score 81 mål på 142 kamper for klubben.

Liverpool elsket «El Niño», og lenge elsket Fernando dem også. Jeg følte det samme, for i noen sesonger virket det som om vi var uslåelige når Fernando var i humør.

Så ble det vanskelig. Vi var ikke lenger i Champions League, og Fernando begynte å presse på for å bli overført til Chelsea. Liverpool hadde ikke lyst til å inngå noen som helst slags avtale med Chelsea. De var like desperate som jeg etter å holde fast på Torres.

Men Fernando tvang det gjennom. Han kom til meg og ba om hjelp til å komme seg ut fra Liverpool så han kunne spille for Chelsea. Jeg sa bare: «Nei. Hør her, Fernando, jeg kan ikke hjelpe deg med å komme vekk. Jeg er ikke i en posisjon hvor jeg kan gjøre det – og jeg har heller ikke lyst. Jeg vil at du skal bli her, fordi jeg regner meg som supporter enda mer enn som spiller og kaptein på dette laget. Jeg kommer ikke til å hjelpe deg siden jeg ikke vil at du skal dra.»

Han ristet på hodet. «Stevie, vi er langt forbi det stadiet. Jeg er nødt til å komme meg videre.»

Jeg kunne se at han hadde en klump i halsen. Agenten hans, en dame jeg ikke kjente noe særlig, hadde hengt rundt klubben i noen dager. Så jeg visste at Fernando hadde vært inn og ut av managerens kontor og prøvd å tvinge frem en overføring, og jeg kunne se at han var frustrert over at ingen ting skjedde. Men så snart han hadde sagt de ordene til meg, visste jeg at vi kom til å miste ham.

I januar 2011 knuste Fernando hjertet til alle Liverpool-supporterne, meg selv inkludert, ved å gå til Chelsea for en britisk rekordsum på 50 millioner pund. Han gjorde det enda verre ved å si, da han kom til Stamford Bridge: «Jeg er veldig glad for dette, og er sikker på at jeg tar et stort steg frem i min karriere ved å komme til en klubb som Chelsea. Dette er en flott klubb.»

Det var et slag i ansiktet på alle Liverpool-supportere. Selvfølgelig er forholdet bra mellom Fernando og meg. Han er en god venn, og jeg vet at han har hatt det tøft de siste årene. Om han hadde gjennomlevd de siste årene en gang til, tror jeg han ville vært litt mer forsiktig. Vi har snakket sammen mange ganger på telefonen, og jeg får inntrykk av at han i ettertid angrer på å ha dratt fra Liverpool. Han har fortsatt en ekte forkjærlighet for denne klubben – men de fleste Liverpool-supportere var sinte på ham i lang tid. De mente at Torres hadde sviktet dem. Man kunne alltid kjenne på det hver gang han kom tilbake hit med Chelsea.

Jeg sa til Luis: «Vi du ha det sånn? Etter alt du har gitt til supporterne – og alt de har gitt til deg? Du har fortsatt tid til å vinne en del ting her først. Så kan du tenke på å gå videre. Men ikke ødelegg forholdet til supporterne slik som Fernando gjorde.»

Jeg forklarte ham betydningen av å ha trøya med nummer 9 på Anfield og hvorfor spissen alltid hylles av The Kop som ingen andre spillere. De tilber stjernen, målscoreren, og den støtten de gir en hver eneste uke, er helt utrolig.

Luis hadde selv kjent på den kjærligheten. Men han kokte av raseri. Det var på hengende håret, men jeg trodde fortsatt at det var noe der, noe jeg kunne jobbe med mens jeg kjempet så hardt for å beholde ham.

Andre spillere hjalp meg også – Lucas, Coutinho, José Enrique. Alle prøvde vi å holde på ham. Men så snart Arsenal-situasjonen eskalerte, mistet jeg grepet. Avstanden mellom Luis og klubben, og særlig mellom ham og Brendan, ble til en avgrunn.

I tillegg til å bekymre meg om vår beste spiller hadde jeg en annen uoffisiell rolle i klubben. De siste ti årene hadde jeg tatt mer ansvar som kaptein og forsøkt å overtale enkelte store spillere til å komme til Liverpool. Det var den samme dansen hver sommer. Klubben fortalte meg hvilke hårete mål de hadde i sikte, og ba meg kontakte dem det gjaldt. De trodde at et spørsmål om å komme til Liverpool ville gjøre sterkere inntrykk om det kom fra meg.

Den nyeste spilleren vi hadde i kikkerten, var Willian, den brasilianske midtbanespilleren, som hadde gått fra Shakhtar Donetsk til den russiske klubben Anzhi Makhachkala. Vi hadde allerede mistet en av de viktigste på ønskelista vår denne førsesongen, den angripende midtbanespilleren Henrikh Mkhitaryan, som kom fra Armenia, men spilte i Ukraina for Shakthar. Mkhitaryan bestemte seg for å gå til Borussia Dortmund i stedet for Liverpool – og jeg skjønte hvorfor. Dortmund hadde spilt i finalen i Champions League bare noen uker tidligere, mens Liverpool var ute av bildet i Europa.

Jakten på Willian ble intensivert. Brendan og klubben håpet at jeg kunne overbevise ham. Jeg visste også at om vi fikk tak i Willian, og klubben var klar til å bruke 30 millioner pund, ville det bevise overfor Luis at vi mente alvor.

Jeg fulgte den vanlige rutinen når jeg nærmet meg en stjernespiller vi hadde lyst til å signere. I stedet for å ringe direkte, sendte jeg bestandig en tekstmelding. Det virket mer respektfullt og gjorde at spilleren kunne lese beskjeden når det passet ham. Å bare ringe helt bardus syntes jeg virket feil.

Så slik gikk jeg også til verks med Willian. Jeg sa hei og at jeg håpet han ikke tok det ille opp at jeg kontaktet ham direkte. Jeg understreket hvor stor beundring jeg hadde for ham som spiller, og så, etter å ha nevnt at jeg visste at Liverpool snakket med agenten hans, brukte jeg standardreplikken: «Om du har lyst til å prate litt, eller har noen spørsmål, er jeg tilgjengelig når som helst.»

Det var åpningstrekket i et kjent spill. Svaret kom, og den samme gamle samtalen kom i gang. Willian takket meg og sa de vanlige tingene, noe sånt som: «Jeg vil veldig gjerne spille med deg, Steven, bla-bla-bla, men det er andre klubber som spiller i Champions League, jeg også må snakke med.»

Jeg visste at Spurs og Chelsea også var ivrige på Willian. Så jeg svarte ham og sa at jeg naturligvis skjønte situasjonen. Men så begynte jeg innsalget mitt. «Jeg tror Liverpool vil være et bra sted å komme til for deg. Supporterne er fantastiske, vi har historien, og vi bygger et bra lag. Du kunne få til noe stort her – og vi vil veldig gjerne ha deg med.»

Jeg mente det også, for klubben ba meg bare om å hjelpe til når det gjaldt spillere jeg vurderte høyt. Jeg forsøkte alltid å overbevise dem ved å være ærlig og respektfull, og jeg nevnte aldri noe om penger til spilleren eller kontrakten han kunne forvente å få med Liverpool.

Det neste meldingen fra Willian var så forutsigbar at jeg kunne ha skrevet den for ham før jeg hadde lest den. Han sa igjen at det ville vært flott å spille på samme lag som meg, men «jeg er ikke sikker på om Liverpool kan gi meg Champions League».

Det var vanskelig å nekte for det. Jeg kunne ikke garantere spill i Champions League med Liverpool, hverken til Willian eller de dusinvis av andre spillere jeg hadde kontaktet opp gjennom årene. Jeg kunne bare understreke at dersom han kom til oss, kunne vi få til noe spesielt sammen, og at han ville stortrives med å spille for våre supportere.

Det var en pingpong med tekstmeldinger som bare hadde små variasjoner fra gang til gang. Noen ganger sa en spiller at kona eller kjæresten foretrakk å bo i London, Madrid eller Paris heller enn i Liverpool. Den klare beskjeden var at det var stiligere butikker og flottere restauranter i store byer enn i Liverpool. Da visste jeg at dealen var dødfødt.

Antagelig foretrakk Willian også London fremfor Liverpool. Vi fikk ham ikke, og en stund så det ut til at han kom til å havne hos Spurs. Men lokkingen fra Champions League og José Mourinho gjorde til slutt susen, for han endte opp hos Chelsea.

I det minste hadde jeg småpraten i sms-format klar til neste overgangsvindu. Slik hadde livet mitt i Liverpool altså blitt. Det var et godt stykke unna å vaske gulv og drive med narrestreker i de vanvittig lykkelige YST-dagene.

Lørdag 3. august 2013 arrangerte Liverpool min testimonialkamp. Det kom inn over én million pund, som gikk til stiftelsen min for å hjelpe vanskeligstilte barn. Vi spilte mot Olympiakos, og de tok ikke fem øre i betaling for å stille opp. Det betydde mye for meg at de var så generøse.

Jeg hadde scoret mitt såkalte vidundermål i 2004 mot de greske mesterne, da jeg plasserte en volley i buret på over 20 meters avstand i de siste minuttene i gruppekampen i Champions League. Det betydde at vi kom til utslagsrundene, og dermed, siden det var den sesongen vi faktisk vant Champions League, hadde Olympiakos alltid hatt en spesiell betydning i karrieren min.

Før testimonialkampen ble det gjort mye ut av at jeg faktisk var en av de siste, og kanskje den mest kjente, av en utdøende rase – énklubbsspilleren. Før 2013–14-sesongen hadde jeg spilt 628 kamper for Liverpool og scoret 159 mål. Utenom Champions League hadde jeg vunnet UEFA-cupen, to FA-cuper og et par ligacuper. Jeg var blitt kaptein på Liverpool for ti år siden – i 2003. Jeg hadde også, i juni 2013, signert en ettårig forlengelse av kontrakten min. Det innebar at jeg ville bli hos klubben minst frem til sommeren 2015, noe som ville være mot slutten av mitt 27. år i Liverpool.

Jeg var stolt, men i all hemmelighet var jeg også veldig stresset over Luis og hele overgangsmarerittet. Vi snakket igjen i løpet av uka med testimonialkampen, og Luis sa: «Hør her, jeg kommer ikke til mottagelsen etterpå, men jeg spiller i selve kampen. Jeg stiller opp for deg, Stevie.»

Det var greit for meg at han ikke kom på festen den kvelden. Luis går ikke på klubbgreier. Han er en familiemann i den grad at så snart han er ferdig med en trening eller en kamp, vil han rett tilbake til dem. Så han var aldri på lunsjer eller middager med laget. Jeg hadde så stor respekt for ham som spiller at jeg aksepterte at det var slik. Men før kampen innrømte han også overfor meg at han var såret og forvirret. Arsenal-situasjonen lå fortsatt der på bordet.

Luis sa til meg: «Jeg skjønner at supporterne er litt skuffet over meg akkurat nå. Men når jeg tar på meg trøya og går på banen, gir jeg supporterne alt jeg har. Jeg gir vanligvis alt jeg har hver eneste gang, men det jeg ikke takler, er når folk lyver for meg.»

Jeg visste ikke om det var sant. Jeg bare ba om at Luis skulle bli. Han fikk en ekstatisk mottagelse da han kom på som innbytter mot Olympiakos; og han ble «ydmyk» av responsen.

Men to dager senere, på mandagen, hadde vi en åpen treningsøkt på Anfield, og det var tettpakket med supportere. Luis leet ikke på et bein. Det var starten på en uke der han ga blaffen i treningen. Han brydde seg ikke. Han var nedfor. Han hadde bestemt seg for å være barnslig.

Onsdag den 7. august ga Luis et eksplosivt intervju på spansk med Guardians Sid Lowe – som senere hjalp ham med å skrive selvbiografien hans:

I fjor hadde jeg muligheten til å gå til en stor europeisk klubb (Juventus), men jeg ble, med den forståelsen at dersom vi ikke kvalifiserte oss til Champions League neste sesong, skulle jeg få lov til å gå. Det eneste jeg ønsker, er at Liverpool holder avtalen vår. Jeg har klubbens ord, og vi har den skriftlige kontrakten, og vi tar det gjerne til Premier League og lar dem være dommere i saken. Men jeg har ikke lyst til at det skal gå så langt.

Jeg er 26 år gammel. Jeg er nødt til å spille i Champions League. Jeg ventet i ett år, og ingen kan si at jeg og lagkameratene mine ikke ga alt forrige sesong for å komme oss dit. Folk sier at Liverpool fortjener mer av meg, men jeg har scoret 50 mål på under 100 kamper, og nå kan de få igjen dobbelt så mye penger som de ga for meg.

Jeg snakket med Brendan Rodgers flere ganger i fjor, og han sa til meg: «Bli i en sesong til, og du har mitt æresord på at om vi ikke klarer det, så skal jeg personlig sørge for at du får gå.» Nå har pipen fått en annen lyd. Liverpool er en klubb som har rykte på seg for å gjøre ting på en ordentlig måte. Jeg vil bare at de skal holde de løftene de ga meg i forrige sesong.

Brendan og John Henry gjentok at Luis ikke ville bli solgt – særlig ikke til Arsenal. Det var på det tidspunktet at Brendan sendte Luis ut i ødemarken på Melwood. Han fikk ikke komme tilbake til trening før han hadde bedt klubben, supporterne og laget om unnskyldning og gått med på å bli i Liverpool. Luis så for meg like fortapt ut som Fernando hadde gjort to og et halv år tidligere.

Formby, Merseyside, tirsdag 8. august 2013

Alex hadde traktet te til meg. Hun satte laksen, pastaen og salaten foran meg. Det var yndlingsretten min. Men jeg stirret bare på maten denne kvelden, og følte meg skikkelig kvalm. De tre jentene løpt rundt i huset og lagde bråk, slik unger gjør. Hodet mitt føltes som om det skulle sprenge. Jeg klarte ikke å plukke opp kniv og gaffel. Måltidet ble stående urørt.

«Hva skjer?» spurte Alex. «Er det noe galt med maten?»

Jeg ristet på hodet. Det føltes som om jeg ikke klarte å snakke, langt mindre spise.

«Er det fotball?» spurte Alex etter at hun hadde prøvd å få jentene til å roe seg litt. Alex følger ikke noe særlig med på fotball, og det gjør heller ikke døtrene mine, men hun har levd lenge nok med meg til å vite at opp- og nedturene mine nesten hver gang har med spillet å gjøre. Jeg bekymret meg for Liverpool, klubben og laget. Jeg visste at noen spillere bare tenkte på hvordan de selv spilte, og på å beholde sin plass på laget, men tiårene i klubben hadde gjort meg slik. Jeg følte at det var min plikt å forsøke å hjelpe oss ut av alle problemer vi møtte, både på og utenfor banen.

Det hendte jeg misunte de andre spillerne som kunne virke så bekymringsløse. Jeg visste også hvorfor dagene mine i YST sto for meg som så lykkelige. Få tilbake stanken fra Big Joe Corrigan når som helst. Jeg var lei av kjøpslåingen og grådigheten i moderne fotball.

Konfliktene forvansket forsesongen 2013–14. Det ødela ideen om at august skal være den mest optimistiske måneden for en fotballfan. Tiden før første avspark i første kamp skal være en tid for håp og drømmer. Kommer dette til å bli sesongen der alle sorgene som vanligvis er forbundet med å være fotballfan, endelig skal være verdt det?

Men der jeg stirret tomt på middagen min, følte jeg meg bare helt fortapt.

Det var ti dager til den nye sesongen startet. Vår beste spiller, som allerede var blitt utestengt fra de neste seks kampene og utvist fra treningene av klubben, hadde bestemt seg for å forlate oss.

«Jeg greier ikke spise», tenkte jeg. «Dette tar helt knekken på meg.»

Jeg dytte vekk maten. Jeg holdt det ikke ut lenger. Jeg grep telefonen. Jeg måtte ringe eller sende en melding til Luis.

Jeg bestemte meg for å sende ham en kort sms:

Luis, hva er det som skjer nå? Vi er nødt til å finne ut av dette.

Han meldte tilbake med en gang:

Hør her, kompis, manageren juger til meg, klubben juger til meg.

Jeg sendte ham en ny melding:

Jeg har lyst til å hjelpe med å finne ut av dette, for deg og for klubben.

Det kom flere meldinger fra Luis. Han var opprørt, og engelsken hans, selv i skriftlig form, ble dårligere etter hvert som han prøvde å uttrykke frustrasjonene sine.

Jeg sendte ham nok en melding.

Kan vi ta en prat i morgen – og møtes tidlig på Melwood?

Jeg smilte nesten da jeg så hva han svarte:

OK Stevie.

På Melwood, tidlig om morgenen den fredagen, skulle Liverpools utstøtte og kapteinen deres ikke egentlig være sammen. Luis hadde fått beskjed om ikke å komme til treningsbanen før om ettermiddagen – etter at vi andre var ferdige. Men det virket riktig at vi skulle gi blaffen i bortvisningen og snakke åpent med hverandre. Jeg hadde gitt beskjed til manageren om planen min.

Jeg snakket først. «Hør her», sa jeg til Luis, «jeg kommer ikke til å hjelpe deg med å komme deg vekk fra klubben, for jeg tror du gjør et feil valg.»

Luis var helt stille.

«Jeg skal være ærlig mot deg», sa jeg. «Du bør bli her i ett år til. Om du fortsetter å spille slik du gjorde forrige sesong, vil klubbene du virkelig vil ha, de som kan gi deg det du virkelig fortjener, komme etter deg.»

«Hva om de ikke gjør det?» spurte Luis rett frem.

«Er de ute etter deg nå?»

«Tja», sa Luis, «de snuser rundt. Madrid har valgt seg Bale, og vi tror ikke Barcelona er helt klare. Men de er interessert i meg.»

Jeg fortalte Luis at slik jeg hadde erfart det, var det slik at dersom Madrid ville ha deg, så kom de alltid tilbake til deg. Det samme med Barcelona. Om de var interessert i ham nå, kom de til å være interessert i ham neste sesong. Han måtte stole på meg. Jeg hadde vært i den posisjonen før – med Chelsea og Madrid.

Jeg snakket rett fra levra. «Det eneste jeg er interessert i, er at du ikke går til Arsenal. Jeg har ikke lyst til å spille mot deg. Og du vet at Arsenal vil stå sterkere enn oss dersom du går til dem. Det er den nakne sannhet. Så jeg vil at du skal være ærlig mot meg, Luis. Har du virkelig lyst til å forlate Liverpool FC til fordel for Arsenal? Eller har du lyst til å forlate Liverpool FC til fordel for en megaklubb?»

Luis nølte. «Hva mener du med en megaklubb?»

«Tja», sa jeg, «når du har et slik forhold til supporterne våre som du har, så er det åpenbart. Om jeg var deg, er det bare to steder jeg ville gått til. Real Madrid eller Barça. Jeg vet at det er dit du vil.»

Luis var stille, og det betydde at jeg hadde nådd gjennom. Jeg hadde truffet riktig. Han hørte godt etter. «Jeg har hatt muligheten til å gå til Madrid og sagt nei», fortalte jeg. «Men min situasjon var annerledes. Det betyr mer for meg å spille foran disse supporterne i Liverpool fordi de er mine egne folk …»

Lagkameraten min nikket. Han forsto. Jeg fortsatte. Jeg sa at om jeg hadde dratt til Madrid eller Barcelona, ville det ha vært en større risiko for meg, fordi jeg hadde en ung familie. Men jeg visste at for ham, som søramerikaner, ville det kjennes som å komme hjem – særlig dersom han dro til Barça. Kona hans hadde bodd i Barcelona i mange år. Barna hans snakket spansk.

Jeg kom stadig nærmere. Jeg kjørte på. «Og om du blir her i én sesong til», sa jeg, «vet jeg at vi vil være et bedre lag enn Arsenal.»

Luis så på meg. «Hør her, kompis», sa jeg raskt. «Du kan bare ikke gå til Arsenal. Det gir ingen mening for Liverpool, og ikke for supporterne. Og det gir ingen mening for deg heller. Jeg tror du får dårlige råd dersom noen driver og forteller deg at du vil få det bedre i Arsenal.»

Det kom ingen protester fra Luis. Han sa ikke «jeg elsker Arsenal – jeg har lyst til å komme meg dit» eller «jeg synes det er en flott klubb».

Luis visste at han kunne stole på meg. Jeg la frem planen min. Glem Arsenal og bli her en sesong til. La oss virkelig prøve å komme inn i Champions League. Og etter det ville definitivt alle forstå at det var på tide for Liverpool å slippe taket når Madrid, eller mest sannsynlig Barcelona, kom til ham igjen.

Det kom et lite nikk til – men ingen av oss smilte helt ennå. Jeg spurte om jeg kunne sette opp et møte mellom ham og Brendan.

Luis rakte frem hånda. «Ok, Stevie», sa han.

Jeg sendte en melding til Brendan:

Jeg har snakket åpent med Luis. Jeg føler at vi har noe å jobbe med. Men han må håndteres riktig, for han er sint. Kan han møte deg?

Brendan sa ja, og jeg fant et tidspunkt der de kunne treffes, men samme kveld sendte Luis en melding til meg. Han ville bare møte Brendan om jeg også var der.

«Luis vil at jeg skal være med», sa jeg til Brendan.

«Det gjør jeg også», svarte han.

Da vi møttes alle tre, satt vi i de små skinnsofaene på kontoret til manageren. Stemningen var anstrengt. Alle smilte til hverandre – men Luis’ smil til Brendan lignet mer på en trussel. Jeg kunne se at Brendan til å begynne med ikke var helt sikker på hvilken retning vi var på vei i. Jeg hadde forberedt meg på rollen som fredsmegler. Det var et viktig øyeblikk.

Luis var klar til å si ting som Brendan kanskje ikke ville like. Han hadde mange ganger fortalt meg at han mente at Brendan hadde løyet.

Men jeg hadde også et håp. Brendan er en forståelsesfull manager som står på spillernes side. Han er det motsatte av Rafa Benítes – manageren min da vi kom til finalen i Champions League i 2005 og 2007. Rafa er genial på taktikk når det gjelder å vinne fotballkamper, men som menneske kan han være iskald. Jeg likte at Brendan var varm. Jeg hadde også sett at Brendan behandlet Luis og meg svært godt og viste stor respekt helt til de ikke lenger kom overens på grunn av overgangssaken. Jeg var klubbens kaptein, og Luis Suárez var vår viktigste spiller.

Det begynte bra, Brendan skjønte hvor landet lå, og gjorde raskt fremgang. Jeg var fortsatt engstelig for at det kunne bli stygt, for jeg visste ikke hva som var blitt sagt i møtene med eierne. Jeg kjente ikke alle detaljene i kontrakten til Luis. Men samtalen på kontoret til Brendan gikk så bra som det var lov å håpe. Vi var enige om de samme punktene som Luis og jeg hadde diskutert. Brendan sa at han ville ha Luis tilbake på laget – og Luis svarte med å love at han ville trene ordentlig. Vi tok hverandre i hendene igjen etter at Brendan lovte at han samtidig skulle snakke med eierne og ordne opp i situasjonen én gang for alle.

Jeg hadde en god følelse da jeg gikk ut av kontoret. Det føltes som om vi hadde sjansen til å komme oss tilbake i rett spor.

Den siste testen kom på vår første trening med Luis på laget igjen etter at alle kom tilbake fra landskampene sine. Luis var nettopp kommet tilbake fra Japan, der han hadde spilt i en vennskapskamp for Uruguay. Jeg hadde ledet England til en 3–2-seier over Skottland på Wembley samme uke.

Igjen var jeg bekymret. Det var kommet uklare beskjeder gjennom media mens Luis var borte. Først ble jeg lettet da Luis sa til uruguayansk presse at han hadde ombestemt seg: «Inntil videre, på grunn av all kjærligheten fra menneskene der, blir jeg i Liverpool.» Men en dag senere, etter at Uruguay vant 4–1, sto det et sitat i japanske Kyodo News som tydet på at Suárez hadde tatt avstand fra den tidligere uttalelsen: «Jeg sa ikke det … kanskje noen andre sa det.»

Jeg taklet ikke tanken på å se Luis for seg selv igjen, to baner unna oss andre, med det forpinte uttrykket i ansiktet.

Alle var glade for å se ham – særlig de søramerikanske og spanske spillerne. Luis og Lucas Leiva, vår brasilianske midtstopper, var de to søylene som holdt spanjolene og søramerikanerne sammen. Alle hadde hatt vondt av Luis og ville ha ham tilbake på laget. Jeg hadde følelsen av at de håpet at jeg skulle løse opp i floken. Men Lucas hadde også gjort mye for å få Luis til å bli. Lucas er en topp fyr som jeg er fryktelig glad i.

Treningen startet tidlig den fredagsmorgenen, 16. august 2013. Jeg fulgte nøye med på Luis. Etter alle de motstridende rapportene var jeg ikke 100 prosent overbevist om at han virkelig hadde bestemt seg for Liverpool.

Men jeg tok feil. Luis kastet seg ut i treningen som besatt. Han løp og gikk inn i taklinger, og driblet og glimret og løp litt mer, som om han ville minne oss om hvor mye vi hadde savnet ham. Det var utrolig å se hvor sulten og lysten han var, og talentet hans var enda mer åpenbart når han jobbet så hardt.

Brendan og jeg sendte hverandre stadige megetsigende blikk. Innimellom gliste vi bare mens vi så på ham.

Luis Suárez var tilbake. Og det var Liverpool også, og det var jeg. Plutselig, rett før den nye sesongen begynte, var vi igjen fulle av håp og forventninger.