Martine Strømsnes

15

Sølvbåndet

Endestasjon

Martine Strømsnes

15

Sølvbåndet

Endestasjon

PERSONGALLERI:

Maiken og Elvin Fjelldal | – | rallarpar i Hundalen
Barna Kaja, Ingrid og Harald
Agnes Madssen | – | Maikens søster, driver Varmestuen
Viveka | – | arbeider i Varmestuen
Regine, Emil og Sverre Madssen | – | Maikens foreldre og bror
Alida Johnson | – | driver Spiseriet, gift med Ole
Ragnhild og Nora | – | tjenestejente i Spiseriet og hennes nyfødte datter
Thea Persdatter | – | kokke i brakke 5
Ole og Kolbjørn | – | rallarbaser i Hundalen
Niklas, Kristian, Jakob, Osvald | – | rallarer i brakke 2
Samson | – | handelsbetjent i Hundalen
Persson ved brua | – | driver skjenkestedet ved Hundalsbroen
Rikke Ahlstrøm | – | leder i kvinneforeningen
Henrik og Grethe Vik | – | skolelæreren og frue
Jonas og Helene Backe | – | avdelingsingeniør og frue
Overingeniør Wangenberg | – | jernbaneingeniør fra Narvik
Emma | – | hjelpejente i brakke 2

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK:

«Du er blitt besatt av penger, Agnes!» ropte Viveka. «Til og med din egen sønn har du gitt fra deg for Varmestuens skyld! Ingen samvittighet har du!»

«Det er ikke sant!» hylte Agnes. «Harald har ingenting med dette å gjøre. At du våger å trekke ham inn i dette.»

«Den traff, tenker jeg,» sa Viveka, og Agnes ante en oppriktig skadefryd i stemmen hennes.

«Alt jeg har gjort for Harald, har vært til hans eget beste. Det samme gjelder deg. Jeg prøver alltid å hjelpe deg.»

«Det trenger du altså ikke. Jeg klarer meg fint selv, og jeg har bestemt meg.»

Agnes grep henne i bluseermet. «Du gjør som jeg sier,» sa hun truende. Mente Viveka for alvor at hun skulle gå til lensmannen og fortelle om Josefin? Over ett år etter at hun døde? De hadde jo kommet seg unna med det, og nå ville hun ødelegge alt!

Viveka rev seg løs. «Alltid har jeg gjort som du sier. Se hvor det har brakt oss. Josefin er død. Jeg har en samvittighet som ikke lar seg reparere. Sønnen din er overlatt til en annen. Og nå vil du nekte meg å gjøre det eneste riktige. Det eneste som kan gi meg fred. Skjønner du det ikke? Denne stuen har gjort deg til et dårlig menneske, frøken Agnes.»

Det smalt da Agnes slo Viveka over kinnet. Forfjamset tok Viveka et sjanglede steg bakover og dro med seg parafinlampen. Den gikk i tusen knas, og plutselig sto flammene oppover veggen. Det lød et blaff da gardinene tok fyr.

Agnes skrek: «Det brenner!» Se hva du har gjort!»

Begge stirret vantro på flammene som slikket seg oppover veggen.

«Har vi noe å slukke med?» ropte Viveka og kikket desperat rundt seg.

Vannbøtten sto på benken. Den var halvfull. Agnes løftet den opp og brukte all sin kraft på å kaste innholdet mot flammene. Det drepte litt av dem, men det var ikke i nærheten av å slukke brannen. «Har vi mer vann?» skrek hun.

Viveka ristet på hodet. Munnen hennes var halvåpen. «Elven er frosset,» hvisket hun.

Det gikk kaldt nedover ryggen på Agnes, til tross for varmen som begynte å spre seg rundt dem. «Hvis du vil redde pelskåpen din, foreslår jeg at du henter den nå,» sa hun rolig før hun løp inn på sitt eget kontor. Pengeskrinet og pelskåpen røsket hun med seg. På de få sekundene hun hadde vært borte, hadde ilden rukket å spre seg. Røyken la seg som et teppe i stuen, og Agnes hostet. «Viveka, kom for helvete nå,» hylte hun.

I det samme kom Viveka fra kammerset. Reisekisten sto på gulvet, og det var tydelig at hun hadde forsøkt å trekke den med seg, uten hell. Pelsen hadde hun i alle fall fått på seg. Gråt hun, eller var det røyken som brakte frem tårene i øynene hennes?

Agnes åpnet døren og hylte ut i Botn: «Brann! Varmestuen brenner! Hjelp!» Samtidig tok vinden tak, varmen fikk den ene ruten til å knuse, og ilden gikk til angrep på ytterveggen.

Det tok bare noen øyeblikk før det dukket opp flere mennesker. Agnes følte seg hjelpeløs, der hun sto og var vitne til at hennes livsverk gikk opp i røyk.

1

Hundalen, januar 1902

Stillheten som fulgte, var øredøvende. Maiken kunne ikke tro hvor stø stemmen hennes hadde vært.

Jeg drepte Gustav Jensen.

Endelig hadde hun fortalt Elvin sannheten. Ordene hun ikke trodde hun ville klare å si høyt. Setningen som hadde ligget på tungen hennes så mange ganger, men som aldri hadde fått slippe ut. I to og et halvt år hadde hun levd med frykten for å røpe denne livsfarlige hemmeligheten. Ingen hadde fått vite noe, og gang på gang hadde hun klart å sno seg unna mistankene. Men nå hadde hun sagt ordene høyt. Hun kjente seg nummen i kroppen, og det svirret for øynene hennes. Hva hadde hun egentlig gjort? Og hvordan kom Elvin til å reagere på hennes og Kolbjørns hemmelighet?

Elvin brøt ut i latter og ristet på hodet. «Det må være en spøk. Du forventer vel ikke at jeg skal tro på det?»

Den bekymringsløse latteren hans skar gjennom kroppen og brakte henne tilbake til virkeligheten. Hun tvang seg til å beholde roen. «Det er sant, Elvin. Jeg slo ham i hjel. Kolbjørn så meg gjøre det.»

Elvin stirret først på henne, deretter på Kolbjørn. «Det kan ikke stemme,» sa han, men tonefallet var usikkert nå. «Lensmannen sa at det måtte vært en sterk kar som slo i hjel ingeniøren. Ingen kvinne ville ha klart det,» avsluttet han spakt.

Maiken trakk på skuldrene, men skalv innvendig. «Lensmannen tok feil. Det var meg. Jeg var i skogen og plukket bær, og hørte folk lenger opp. Da jeg kom dit, så jeg at Gustav Jensen holdt på å forgripe seg på Alida. Jeg grep det første og beste våpenet jeg kunne finne, en stokk, og slo ham i hodet. Raseriet tok overhånd. Jeg ville redde Alida, men det var så mye mer i tillegg. Jeg tenkte på alt han hadde gjort, mot Agnes, mot Alida. Andre kvinner før dem,» sa hun og opplevde at ordene kom lettere nå. Ugjerningen måtte forklares. «Men jeg mente aldri at han skulle dø,» sa hun, og stemmen brast. Tårene trillet. «Jeg ville aldri drepe ham, og jeg skulle ha gjort alt annerledes om jeg hadde kunnet.»

Elvin stirret på henne med åpen munn. Det lot til at ordene hennes sakte gled inn. Så kviknet han plutselig til og satte blikket hardt i Kolbjørn. «Og du? Hva fanden har du med dette å gjøre? Var det noe dere planla sammen?»

Maiken så på mannen sin gjennom tårene som gjorde synet uklart. «Elvin, hvordan kan du si noe sånt,» hulket hun. «Jeg sa jo nettopp at jeg aldri mente at han skulle dø. Jeg ville bare redde Alida.» Hun forsto at det var over nå. Ingenting hun kunne si, ville hjelpe. Elvin kom verken til å forstå eller tilgi. Han betraktet henne som en kaldblodig morder, en som hadde begått overlagt drap.

«Jeg så Maiken mellom trærne,» sa Kolbjørn stille. «Jeg ville ikke gi meg til kjenne, så jeg løp min vei. Jeg tenkte det var best for alle. Det jeg ikke visste, var at Maiken hadde sett meg, uten å gjenkjenne meg. Det har gjort henne engstelig for at noen her skulle angi henne. Før dere reiste til Fjelldal, fortalte jeg at det var meg hun hadde sett i skogen, og at hun ikke hadde noe å frykte fra min side. Etter det har vi hatt mye å snakke om. Derfor har du misforstått.» Kolbjørn tok en pause og tilføyde litt skarpere: «Og du må aldri tro at dette var noe vi planla.»

Elvin smalnet blikket mot ham. «Din djevel. Det er du som burde ha gått inn i skogen og tatt affære. Du skulle ikke ha latt Maiken ta på seg dette her, og selv gå rundt som en skinnhellig satan. Du sprang din vei, og overlot alt til henne. Og likevel kaller du deg hennes hjelper?»

«Som sagt trodde jeg ikke hun så meg. Jeg ville ikke gjøre henne urolig. Jeg trodde det var best for henne om ingen hadde sett henne. Dessverre ble det ikke slik.»

Maiken brøt inn. «Jeg glemte bærspannet i skogen, og Kolbjørn hentet det før lensmannen rakk å se det. Det var nok det som reddet meg fra å bli arrestert.» Fremdeles var hun redd for hvordan Elvin stilte seg til hennes skyld. Han lot ikke til å tro henne, og langt mindre Kolbjørn. Hun håpet bare ikke han var så sint at han ville anmelde henne …

«Hva med da jeg ble arrestert for dette drapet?» sa Elvin mørkt.

Det vrengte seg i Maiken da hun hørte hvor sint han lød. Den dårlige samvittigheten gnog hull i magen hennes. Hun åpnet munnen for å si noe, men ingenting kom ut. Hun knep øynene sammen og overlot til Kolbjørn å svare.

«Jeg visste selvsagt at du var uskyldig, og gjorde alt jeg kunne for å få deg fri, Elvin. Men jeg kunne ikke avsløre Maiken,» sa Kolbjørn bestemt.

«Elvin, jeg er så lei for det!» gråt Maiken. «Husker du at Alida og jeg møtte deg hos lensmannen da han slapp deg ut? Det var fordi jeg skulle tilstå. Men jeg kunne ikke gjøre det når du ble fritatt for mistanken.» Hun hadde aldri fortalt det til Kolbjørn, men hun turte ikke å se til siden for å møte blikket hans. Hun antok bare at sannheten overrasket ham, men det føltes godt å vise at hun eide en samvittighet, tross alt. «Jeg har vært så redd, Elvin, at du aner det ikke.»

Elvin ristet på hodet. «All den tiden vi har vært sammen, og du har ikke fortalt meg sannheten. Hvem flere vet om dette?»

«Bare Alida,» sa Maiken og bet seg i leppen. «Og Ole,» la hun spakt til.

«Ole?» eksploderte Elvin. «Alida fortalte altså sin mann om hemmeligheten, men du lot være. Stoler du ikke på meg?»

«At Ole fikk vite om det, var et feilgrep,» sa Kolbjørn. «Ole tålte ikke å høre sannheten, og det var like før han gikk til lensmannen med alt sammen. Jeg fikk ham heldigvis fra det.»

«Selvsagt gjorde du det,» sa Elvin sarkastisk. «Du har virkelig sittet midt i dramaet og trukket i trådene, har du ikke? Jeg skal vedde på at du har bedt Maiken om å la være å fortelle noe til meg også, har du ikke? Dette skulle kanskje være en hemmelighet som brakte dere tett sammen, eller hva?»

Til tross for skammen hun følte, ble Maiken indignert på Kolbjørns vegne. «Du skal ikke laste Kolbjørn for dette. Det er bare jeg som har vært feig. Jeg har hatt så mange sjanser til å si det, og jeg har villet fortelle deg sannheten. Men jeg har aldri våget. Jeg har vært så redd for hva som kunne skje,» hikstet Maiken. «Jeg har vært redd du ville forlate meg, eller at jeg skulle miste Ingrid. Jeg har vært redd for hva folk ville tro om meg, hva familien min vil si. Jeg ville ikke bli sendt på tukthus.»

Elvin ristet sakte på hodet. «Du har altså latt være å fortelle meg dette fordi du har fryktet å bli sendt på tukthus? Du mener altså at jeg ville ha anmeldt deg?» Stemmen hans steg i volum, og tok all plassen i rommet.

«Elvin, vær så snill. Tenk på ungene,» hvisket Maiken. Det siste hun ville, var at Kaja skulle overhøre samtalen. Hun var stor nok til å forstå.

Elvin pustet tungt, men ba ikke om unnskyldning.

«Elvin, ro deg ned litt,» sa Kolbjørn og kremtet. «Du forstår ikke. Maiken ville ikke trekke deg inn i dette. Jo mindre du visste, jo bedre var det. Spesielt etter at dere fikk den lille.»

«Hold kjeften på deg,» smalt det fra Elvin. «Ikke kom her og legg ord i munnen på henne. Du har visst om dette hele tiden, og du har kost deg med å få være den hun kunne støtte seg til. Ikke tro jeg at jeg ikke har skjønt hvordan det henger sammen.»

Kolbjørn sukket, men benektet ingenting.

«Elvin, vær så snill,» sa Maiken forsiktig og la en hånd på skulderen hans.

Han ristet den av seg som om hun skulle være giftig. «Jeg kan ikke se på deg lenger, Maiken. Du har virkelig gjort mye dumt i det siste, men dette er det verste.» Elvin kjørte hånden gjennom det lyse håret og så rådvill ut.

«Jeg forstår det, Elvin,» sa Maiken stillferdig, men sannheten var at avvisningen hans gjorde forferdelig vondt.

«Drepte du virkelig ingeniøren?» Stemmen hans var roligere nå, men han stirret fortsatt vantro på henne. «Hvordan har du klart å spille så ubesværet hele denne tiden?»

Maiken svarte ikke. Selv hadde hun følt seg alt annet enn ubesværet. Helt fra den morgenen hun hadde fått vite at ingeniøren var død, hadde hun vært livredd. Spesielt før Kolbjørn hadde gitt seg til kjenne. Hver gang noen banket på døren, hadde hun fryktet at det skulle være lensmannen. Flere ganger hadde hun vært sikker på at lensmannen var på nippet til å forstå alt sammen. Etterforskeren fra Kristiania hadde utpekt henne som morder, men lensmannen hadde ikke trodd ham. Det var bare flaks at hun ikke var blitt arrestert for lenge siden.

«Hva i helvete tenkte du på? Hva hadde ingeniøren noen gang gjort deg for å få deg til å slå ham i hjel?»

«Hørte du ikke hva hun sa?» sa Kolbjørn skarpt. «Han forgrep seg på Alida. Dessuten vet du godt hvordan Gustav Jensen tedde seg. Det var ikke første gang han tok noen med vold. Den første kokka vår dro sin kos like før Maiken kom, og alle vet at hun ventet barn og at det var Jensens unge.»

Maiken nikket. Hun husket godt at hun hadde fått overta etter en kokke som sluttet brått. «Og han lurte Agnes,» tilføyde hun. «Han lovet henne ekteskap, og Agnes forsto ikke at det bare var løgn. Da han skjønte at jeg var Agnes’ søster og at jeg holdt henne skjult for dere, truet han meg, og forsøkte å få meg i seng,» sa hun med en klump i halsen. «Da jeg så ham forgripe seg på Alida, ble jeg så sint. Det svartnet for meg. Jeg tenkte på alt han hadde sagt og gjort, mot Agnes, mot Alida, mot meg. Men det var aldri meningen at han skulle dø.» Tårene trillet på ny. Det føltes som om verden kollapset rundt henne. Hver gang hun hadde sett for seg denne tilståelsen, var det aldri som dette. Elvin skulle forstå. Han skulle høre henne snakke, lytte … Nå så han bare mer og mer forskrekket ut jo mer hun sa. Som om han ikke kjente henne, og som om hun var et frastøtende vesen.

«Jeg kan ikke tro dette, Maiken,» sa Elvin og ristet på hodet. «Jeg tenker på alt som har hendt. Etterforskeren som vandret rundt her, broren til Gustav Jensen, som fant veien hit … Og du har latt som ingenting hele tiden.» Forundringen sto skrevet over hele ham.

«Jeg forstår hvilket sjokk dette må være for deg, Elvin,» sa Kolbjørn etter at det hadde vært stille en lang stund. «Men nå er sannheten kommet for en dag, og vi må snakke om hva som skjer videre.»

«Vi skal fanden meg ikke snakke om noe som helst, Kolbjørn! Dette er en sak mellom Maiken og meg,» sa Elvin og stakk fingeren langt opp i ansiktet på Kolbjørn.

«Nå var det du som hentet meg i brakka,» sa Kolbjørn rolig og la armene i kors foran brystet. «Og jeg har ikke tenkt å gå noen steder. Først vil jeg høre hva du har tenkt å foreta deg.»

Elvin så ut som han ville si noe, men bet det i seg.

«Jeg skulle ønske du ville si noe, Elvin. Hva som helst,» tagg Maiken. Ennå hadde ikke Elvin sagt ordene hun ventet på. Ennå hadde han ikke gitt henne noe løfte på at hun var trygg. «Har du tenkt å gå til lensmannen?» hvisket hun.

«Du har ført meg bak lyset, Maiken,» sa Elvin, og ordene traff henne som en isende kulde. Beina skalv, hun var svimmel og måtte sette seg på en av kjøkkenstolene.

«Jeg går ut. Jeg kan ikke se på deg akkurat nå, Maiken,» sa Elvin og ristet på hodet. Han tok i dørklinken og forsvant ut.

Døren smekket igjen, og fikk Maiken til å skvette. Tårene ville ikke slutte å renne, og hun hulket høyt. Det fikk så være at Kolbjørn sto der. Ungene fikk bare våkne. Det var ikke demninger nok igjen i henne til å holde tilbake noe lenger. Alt raste sammen, og livet hun kjente, var borte.

Det var så vidt hun våget å se opp på Kolbjørn. Blendet av tårer så hun ham presse leppene hardt sammen, før han med en brå bevegelse rev opp ytterdøren.

Hun fór opp fra stolen. «Kolbjørn, hva skal du …» Hun rakk ikke å fullføre setningen før han var borte, og hun vaklet bort til døråpningen.

Hun så at Kolbjørn hadde nådd igjen Elvin, og nå rev han ham rundt etter jakkekragen. Rundt dem virvlet snøstormen, og det vislet i tretoppene.

«Hva i helvete?» utbrøt Elvin idet han nesten falt over ende.

Med ett ga Kolbjørn ham et knyttneveslag så det ljomet. Maiken hev etter pusten og var nær ved å miste balansen selv.

«Din satan!» hørte hun Kolbjørn frese, før han delte ut et nytt slag.

Blodet rant fra Elvins nese, og han tok seg til den. Hånden hans ble fylt av blod. «Har du gått fullstendig fra vettet?» ropte han sint.

«Du, din sviker! Alltid går du fra henne,» ropte Kolbjørn. «Aldri har du noen gang gitt henne støtte. Er det rart hun aldri har fortalt deg sannheten? Hva? Du som stikker fra ansvaret hver fordømte gang!»

«Du har ingenting du skulle ha sagt,» parerte Elvin og stakk det blodige ansiktet tett opptil Kolbjørns.

Maiken ble stående i døråpningen, tett inntil treverket. Vinden blåste iskaldt og sendte snø inn på gulvet. Blikket hennes var stivt festet på de to der ute i uværet.

«Husker du hva du gjorde da hun fortalte deg at hun ventet barn? Du ba henne ryke og reise fordi du trodde det var overingeniørens unge! Du sviktet henne, og jeg måtte være den som ba deg ta til fornuft. Fy fanden som jeg har angret på den dagen! Jeg skulle selv ha vært den som gikk etter henne,» spyttet Kolbjørn.

Elvin så rasende ut. Det gnistret i blikket da han løftet hånden til slag, og Kolbjørn fikk seg en like saftig ørefik i retur.

Maiken skrek til da basen gikk over ende og bloddråpene piplet ut på den hvite snøen. De forsvant like fort da fokket la ny snø over. De to karene var allerede dekket av snø på skuldre og hode. Maiken vasset gjennom snøen mot dem. «Slutt! Slutt, sier jeg!»

«Hold deg unna dette, Maiken,» sa Elvin med et hardhet i stemmen hun aldri hadde hørt før.

Fortvilet grep hun seg til håret og så seg rundt. Mennene var i full brytekamp på bakken. Rallarhattene var falt av, og håret hang nedover øynene på Elvin. Flere slag ble utvekslet, og de rullet rundt i den dype snøen. Spitordene haglet, og rundt dem raste stormen.

Da ble Maiken vár en skikkelse som dukket frem mellom trærne. Det var Niklas! Kanskje han kunne klare å skille de to kamphanene før det gikk for langt.

Niklas var vill i blikket, der han løp gjennom snølaget. Perpleks stirret han på de to som kavet rundt på bakken. «Hva i huleste har det gått av dere?» ropte han.

Slåsskjempene ble så overrasket over å høre Niklas’ stemme at de slapp hverandre nesten med en gang. «Det skal du bare holde deg langt unna,» hveste Elvin og benyttet sjansen mens Kolbjørn var uoppmerksom. Han sendte enda et slag over Kolbjørns øye.

Maiken gispet, og Niklas rev Elvin bort fra basen. Han ristet vantro på hodet. «Uansett hva det er som foregår her, så må dere ta en pause,» sa han hardt. «Det har hendt noe, og dere må komme med det samme! Vi trenger dere begge nede i Botn.»

«Hva er det som har skjedd?» spurte Maiken. Aldri hadde hun sett Niklas slik. Han hadde ikke engang brydd seg med å spørre om det gikk bra med karene. Det måtte være noe som var riv ruskende galt.

Niklas møtte blikket hennes. «En kjørekar kom akkurat forbi i hui og hast. Det har brutt ut brann i Rombaksbotn. Og kommer vi oss ikke nedover med det samme, blir hele bygda flammenes rov.»