Ann O’Loughlin

Kafeen på Roscarbury Hall

Oversatt av Line Gustad Fitzgerald

Ann O’Loughlin

Kafeen på Roscarbury Hall

Oversatt av Line Gustad Fitzgerald

Til John, Roshan og Zia … universet mitt.

Kapittel 1

Rathsorney i county Wicklow, mars 2008

«Du har fire uker på deg, miss O’Callaghan. Det er sånn det er blitt nå, sjefene i Dublin vil se at det gjøres et forsøk på å betale lånet. Ellers må vi treffe tiltak så vi får tilbake pengene.»

Banksjef Peter O’Doherty lente seg tilbake i svingstolen. Ella O’Callaghan løftet hodet høyt nok til å se ham rett inn i øynene og snakket med rolig, sterk stemme.

«Hva har du tenkt at jeg skal gjøre, Mr. O’Doherty? Bli prostituert?»

«Det er ingen grunn til å ta det på den måten, miss O’Callaghan.»

«Det er ingen grunn til å true med å kaste meg ut heller. Det får du ikke. Roscarbury Hall er livet mitt. Du får ikke ta det fra meg.»

«Kanskje det er noe du kan selge for å skaffe penger?»

«Sånn som den store smykkesamlingen min, da, regner jeg med.»

Peter O’Doherty reiste seg og raslet utålmodig med nøkkelknippet.

«Du får dra hjem og tenke litt på det. Kom tilbake i neste uke med en eller annen tilbakebetalingsplan.»

Han rakte fram hånden, men Ella overså den.

«Jeg har aldri i hele mitt kristelige liv blitt så krenket. Jeg vil heller dø enn å flytte fra Roscarbury Hall.»

Om O’Doherty hadde tenkt å svare, ga hun ham ikke sjansen, men feide ut av kontoret og smelte med døren. Han brydde seg vel ikke om Roscarbury Hall, om hvordan det gamle huset svøpte seg rundt dem når noe var galt, om at det var det eneste stedet hun kjente seg trygg. Huset var så kaldt om vinteren at pusten ble til frostrøyk, trappen opp til loftet skrek som en hyleånd, og kald vind raslet i vindushaspene så de banket konstant. Parken duppet og bølget ned til innsjøen slik at det var umulig for bonden Sheehy å komme ordentlig til med slåmaskinen, hagebekkene grodde til hvert år, lenge etter at kirsebærblomstene var blitt mørkebrune og tunge, og eika og hestekastanjen hadde mistet bladene.

Roscarbury var skapt for slitte sommersoldager når varm luft hang igjen i huset, og hønsene måtte føyses bort fra den åpne bakdøren. Hver morgen ble Ella vekket av stærer i skvaldrende selskap på en ustø tv-antenne som var festet til den ene skorsteinen. Kråker og duer i grantrærne griset til steinhellene rundt fontenen, så alt måtte skrubbes en gang i måneden. Fra den overgrodde kjøkkenhagen fikk de nok frukt til paier om sommeren, og lekre pærer når det ble varmt nok. Ella kunne ikke flytte fra Roscarbury Hall. Fortidens skygger innhyllet huset, spant seg rundt henne og holdt henne i ro.

Peter O’Doherty brydde seg ikke om sånne ting. Ella O’Callaghan og det falleferdige huset var små, tåpelige ergrelser i en travel arbeidsdag.

Roberta O’Callaghan nippet til et krystallglass med tørr sherry da hun så søsteren runde hushjørnet. Det var driv i Ella, hun så det på måten hun trampet av gårde på. Skrittene var bare bitte litt lengre enn til vanlig og stegene fastere og mer bestemt. Ella tok seg heller ikke bryet med å stanse ved fontenen slik hun vanligvis gjorde, for å tenke på hyggeligere tider, den gangen vannet rant klukkende og sprudlende videre i hagebekkene.

Bakdøren ble åpnet hardt, tekoppen møtte skålen med et skarpt klirr, og vann fra kranen fosset ned i vannkjelen – lydene tydet på at Ella var opprørt. Roberta dyttet lommelerken med sherry langt ned i den mørkebrune håndvesken og vred til låsen. Med et tungt sukk reiste hun seg fra den fløyelstrukne lenestolen for å gjemme glasset bak et gammelt atlas på tredje hylle i mahognibokskapet. Ella fortsatte å romstere på kjøkkenet, det slamret i skapdører, og kjeler smalt mot kokeplatene. Når det var noe som plaget henne, forskanset hun seg på kjøkkenet. Hun bakte bort bekymringene og kunne ta en kake ut av ovnen for så å kaste den rett i søppelet.

Den første gangen hun fant trøst på kjøkkenet, var den kvelden da moren og faren deres døde. De var på vei hjem fra en korkonsert. John O’Callaghan rakk ikke å reagere engang da Sean McCarthy kom kjørende med traktor den korte turen hjem fra puben, uten så mye som et lite lys på. Alle tre ble drept i det som ble kalt den tragiske ulykken i Rathsorney. I flere dager var Ella og Roberta omgitt av folk, men da det hadde gått tre uker, var jentene alene i det store, tomme huset. Da faren døde, forsvant advokatlønnen også. John O’Callaghan hadde heller ikke hatt tid til å sørge for døtrene, siden han hadde vært så opptatt med å drive Roscarbury Hall og bruke penger på hester hver lørdag ettermiddag. Ella kastet ikke bort tiden med å være bitter fordi faren hadde vært uansvarlig, men tok den nye hverdagen med trang økonomi på strak arm. Hun satte i gang med å skaffe mest mulig penger for å holde Roscarbury Hall i drift. For å betale regningene bakte hun kaker til butikkene i Rathsorney og tok imot stryketøy. Roberta fortsatte med utendørsarbeidet etter beste evne. De kom inn i en rutine der de utførte sine daglige oppgaver og leverte to store poser med brød og kaker, samtidig som de handlet inn det de trengte. De dro ikke langt fra Rathsorney, men av og til ble de bedt om å være ferievikar på varehuset i Arklow og om å ta helgevakter i den lokale jernvarehandelen når det var travelt.

Da fontenepumpen gikk i stykker, var det ikke penger til reparasjoner. Når hagen trengte stell og plantene måtte beskjæres, lot de det vente til de var helt nødt. Når det lekket regn inn på loftsrommene, gjennom hull der takhellene gled fra hverandre, tilkalte de Hegarty, bonden i nabolaget, som kom med skyvestige og gikk forsiktig ut på taket for å spikre hellene på plass igjen. Når jobben var for stor for altmuligmannen, klarte Ella å ordne med lån fra en vennligsinnet banksjef.

Roberta gikk lei av bråket fra kjøkkenet og bega seg til soverommet. Hun stanset i hallen for å lese lappen Ella hadde lagt der.

Gerry henter oss til ti-messen og sier at han kommer tidlig. Vær klar. Jeg vil ikke komme for sent. E.

Ella ventet til hun hørte bankingen fra Robertas stokk på trappeavsatsen før hun ringte søskenbarnet Iris.

«Du må hjelpe meg. Jeg tror jeg har en plan for å beholde Roscarbury og tjene penger. Du kommer til å like den.»

«Men så si det, da.»

«Nei, nå har jeg ikke tid. Ti-messen i morgen.»

Hun la på før Iris rakk å protestere.

Ella pyntet seg med den blå, utsvingte kåpen for å gå i kirken. Den sto så fint til den Weiss-brosjen hun likte aller best, den med ni safirblå krystaller i en enkel, rund innfatning. Moren hadde bare brukt den ved spesielle anledninger. Det fantes ikke maken, hadde hun sagt til datteren, og Ella trodde på henne. Hun festet brosjen forsiktig på det venstre slaget og så seg i speilet mens hun dro forsiktig i kåpen for å rette på den. Ikke at det var noen som la merke til henne nå til dags.

Mercedesen til Gerry O’Hare drønnet oppover alleen. Hun betraktet ham mens han lirket den store kroppen ut av førersetet med en sigarett dinglende i munnviken. Han lente seg mot fontenen og dampet for seg selv mens han ventet på O’Callaghan-søstrene.

Roberta sto klar i hallen i den svarte kåpen med pelsbesetning på mansjettene og kragen. Hanskene og den store, grå håndvesken sto i stil med skoene. Søstrene betraktet hverandre uten å si noe.

«God morgen, mine damer. Hvordan står det til i dag?»

Gerry O’Hare hentet søstrene hver søndag og kjørte dem til og fra messen. Han gjorde det for å være hyggelig, skjønt julegaven fra søstrene O’Callaghan var storsinnet nok. De fant seg i tåpelighetene hans, og noen ganger så de til og med fram til den halvflørtende tonen.

Iris presset seg inn ved siden av dem på en av de midterste benkeradene.

«Du fikk meg til å gå i kirken, Ella. Nå, hva er det?»

Ella fortsatte å se framfor seg.

«Bli med oss hjem, så kan vi snakke om det.»

«Kan du ikke komme med det nå?»

Ella stivnet på benken.

«Messe først, diskusjon etterpå.»

Iris stønnet. Hun nektet å reise seg da presten gikk til alteret og satt så urolig under gudstjenesten at Ella stakk albuen i siden på henne.

«Sitter du på med oss i drosjen?»

«Jeg setter ikke min fot i noe som Gerry O’Hare eier. Ikke etter de beduggede rådene han ga mannen min. Det var Gerry O’Hare som sa at han måtte kjempe med nebb og klør for å ta fra meg alt jeg eier. Han er ikke drosjesjåfør, men skilsmisseekspert på amatørbasis.»

«Da får du vel gå.»

«Det gjør ikke meg noe. O’Hare er så treg at jeg kommer hakk i hæl likevel. Er det traktor han kjører?»

Da Mercedesen stanset ved bakdøren til Roscarbury Hall, gikk Roberta rett inn til entrébordet og klasket ned en lapp.

Du pønsker på noe. Jeg gir ikke tillatelse til noen av dine tåpelige planer. R.

Iris var lett på foten og kom bare ti minutter senere. Litt andpusten skjøv hun opp bakdøren.

«Kom hit», ropte Ella.

Hun hadde byttet til spasersko og en gammel hatt og krysset gårdsplassen til kjøkkenhagen. Håret falt i løse krøller fra fløyelshatten og ga ansiktet et ungdommelig preg. Grusgangene var fremdeles velstelte her og der, men der det tidligere var rader med gulrøtter og løk, kjempet nå viltvoksende ugress, kratt og brennesle om å hente den næringen som en gang i tiden hadde gitt prisvinnende grønnsakavlinger.

«Jeg skal starte kafé. Her er det sol og fint hele dagen, men tror du vi kan rydde opp litt og sette ut noen bord her?»

Iris ristet på hodet.

«Altfor mye jobb. Det er bedre å reparere fontenen og sette bordene på framsiden. Da må vi bare klippe gresset og beskjære hekken. Rododendronbuskene og asaleaen står snart i blomst. Da ser hele det gamle huset mye bedre ut.»

De gikk side om side, forbi uthus som holdt på å rase sammen, og høylåven som sto stor og kald og tom. Roberta nikket til Iris da de kom inn på kjøkkenet og tok seg god tid med å lage te slik at hun kunne tyvlytte. Da hun gikk gjennom hallen, slengte hun nok en lapp på bordet.

Aldri i verden om det blir noe av de avsindige planene dine, men du får uansett ikke min tillatelse til å la folk trampe rundt omkring på Roscarbury Hall. Iris tilbringer altfor mye tid her. R.

«Hva med å begynne i det små? Med noen få bord. Du får bestilt sånne sammenleggbare bord i katalogen. Med en fin duk på er det ingen som ser det», sa Iris med armene i kors mens hun lente seg mot vasken.

«Men hvor skulle jeg ha dem? Om morgenen er det litt kaldt på framsiden.»

Iris travet ut av kjøkkenet og gjennom hallen. Ella fulgte etter, snappet med seg lappen fra entrébordet og gløttet på den mens hun gikk. Iris vred om dørvrideren og seilte inn i salongen.

«Er det ikke rett og slett perfekt? Med noen bord i midten.»

«Hva skal vi bruke som salong da?»

«Men Ella, du har en uke på deg, og vi har ingen bedre ideer. Dette rommet blir ikke brukt engang. Det eneste vi må gjøre, er å ommøblere litt. Vi prøver.»

«Men hvem vil komme? Det er en tullete idé.»

Ella krøllet sammen lappen til en ball og stappet den langt ned i lommen.

Iris grep søskenbarnet hardt om skuldrene.

«Alle godfjottene som går til morgenmesse, de hadde strømmet til for å se finporselenet deres. Det er jeg sikker på.»

Ella gikk bort til vinduet.

«Jeg tror ikke jeg kan gjøre det, Iris. Roberta kommer til å fly i flint.»

«Har det noe å si hva Roberta synes? Det er du som må snakke med banksjefen annenhver uke.»

Ella svarte ikke. Rimfrosten lå tett om krattet, en rødstrupe fløy lavt på jakt etter larver, og langs stien over engen ropte en gutt at vennen måtte forte seg. En rotte pilte forbi fontenen. Hun trengte ikke å være ute for å se for seg hvordan formiddagssolen fikk de øverste vinduene til å gløde.

«Ingen har lyst til å komme hit», sa hun og betraktet det formelle, stive rommet med høye stolrygger og en malplassert lysekrone som var altfor stor for rommet. Skrivebordet ved vinduet var rotete og støvete. En eller annen hadde skjøvet en bunke med brev inn i vinduskarmen hvor de med tiden hadde gulnet og blitt sprø. «Huset ser forferdelig ut fra utsiden, og det er ikke noe bedre på innsiden.»

«Da kan den hete Den gamle kafé.»

Ella måtte le høyt.

«Den gamle og støvete kafé, mener du vel.»

«Sånn skal det låte», sa Iris og skjøv den store stolen i grønn fløyel nærmere kaminen.

«Det er mye spindelvev her, og lysekronen trenger en ordentlig vask. Hva skal vi gjøre med hoveddøren?»

Iris satte hendene i siden.

«Nå er du bare ute etter unnskyldninger, Ella. Vi bruker de franske dørene.»

«Jeg orker bare ikke tanken på å bli til latter igjen. Det har skjedd ofte nok.»

Ella fikk tårer i øynene.

«Ella, det har vært mye sympati. Ingen har noensinne ledd av O’Callaghan-familien.»

«Jeg liker ikke å bli gått etter i sømmene.»

«Da må du heller finne noe du kan selge.»

Ella sank ned i sofaen og fikk skinnet til å knake.

«Det er bare et hus, Iris, det er ingen som er interessert i det. To gamle frøkner som ikke har noe å snakke med hverandre om lenger, i et hus som kanskje har sett altfor mye. Jeg er lei av å skyve på dører som ikke lar seg åpne. Roberta drikker mer, jeg finner flasker gjemt overalt. Hvis hun bare ga fra seg pengene hun bruker på sherry, hadde vi kanskje klart oss.»

Iris satte seg ved siden av henne.

«Roberta har vel aldri tenkt på noen andre enn seg selv? Du og jeg kan få det til.»

Ella grep hånden hennes og holdt den hardt.

«Jeg håper du har rett, Iris, for sånn som det ser ut nå, er det ikke noe særlig marked for gamle antikviteter, og hvis noe må selges, må det bli huset.»

«Ikke tenk på det. Vi gjør det vi rekker i dag. I morgen skal jeg be Muriel om å informere om kafeen, og dørene åpner 09.15 på onsdag. Men vi kommer til å trenge mer enn fire bord hvis Muriel er med på laget.»

«Fire bord rekker til å sondere markedet», sa Ella og gikk bort til skjenken hvor hun hadde finserviset.

Kapittel 2

Morgenluften var kald og fuktig. Kielys buss smatt bortover Main Street og gasset på rundt hjørnene så motorbrølet hang i luften. Melkemannen klirret med flaskene på trammen. Løshunden som holdt til utenfor døren til Maurer, strakte kunstferdig ut labbene før den la seg godt til rette og klødde seg.

Pat McCarthy løftet en bunke aviser fra stabelen foran inngangsdøren og nikket høflig til en kvinne han ikke kjente, som gikk forbi med senket hode og hendene i lommen. Han fjernet plastomslaget på Irish Times mens han fulgte henne med øynene. Hun fortet seg over gaten med raske blikk fra side til side før hun ble stående utenfor Rahillys jernvarehandel. Hun strammet kåpebeltet i livet og hadde bestemt seg. Hun kneiste med nakken og langet enda raskere av sted langs Arklow Road ut av Rathsorney. McCarthy slengte to tomme potetgullposer og en ølboks ut på gaten og mumlet irritert for seg selv, så fiklet han med låsen nede ved bakken og skjøv opp rullegitteret. Lyden av skjærende stål markerte starten på en ny dag i byen.

Debbie heiste på skuldrene mot den kalde vinden fra sjøen og gikk forbi en klynge med hus med rødt tak og en gravlund i åssiden. Hun stanset på broen og lente seg over rekkverket for å se på det ivrige vannet. Det suste av Robs navn i en rytme hun ikke fikk ut av tankene: det stille bruset av gravfølget da de mintes faren hennes.

Etter at alle hadde drukket nok, sagt nok om Rob, begravd ham til gagns, etter at alle hadde sluppet opp for noe å si, hadde hun satt seg på loftet og lett etter alt og ingenting og fått tiden til å gå med å skyve esker hit og dit. Da hadde hun fått øye på den lille, møkkete esken innunder vannrørene. Den var limt igjen med brun tape, og en rosa merkelapp med skittengrå flekker krøllet seg opp på den ene siden, sikkert fordi varmtvannsrøret hadde tørket den ut. Hun klarte så vidt å lese den fine håndskriften: «Babyting».

Hun løftet opp esken, ristet vekk muselorten og gikk forsiktig til gjesterommet. Bulkete, gamle kofferter var blitt tømt og lå spredt utover den røde sovesofaen. En stabel gulnede aviser hadde ramlet på gulvet.

«Debs, er du ferdig der oppe snart?»

Tante Nancy stampet opp trappen og tørket bort svetten i pannen mens det hveste i lungene.

«Ikke bry deg med alt det rotet, vennen. Vi kan få noen til å ta seg av det.»

«Jeg vil bare ta med et par ting.»

Nancy grep Debbie om skuldrene.

«Du må få gjøre som du vil, kjære deg, men minner samler ikke støv.»

Nancy sparket borti avisstabelen og tok et skritt tilbake mens hun betraktet rommet.

«Moren din hadde fått sjokk hvis hun hadde sett hvordan det ser ut her i huset. Se de skitne gardinene. Nydelig, kremfarget silke som hun spesialbestilte fra butikken i Cleveland. Bert sa at han skulle komme klokken fem for å fylle U-Haul-bilen. Er det bare det i stuen? Det er veldig lite.»

«Ja, men gyngestolen på verandaen også.»

«Ingenting å samle på, men du bestemmer. Nå tar vi en kopp te. Hva med esken med babyting?»

«Den får plass i framsetet.»

«Moren din var så flink med oppbevaring. Se den fine merkelappen. Hun var noe for seg selv.»

«Jeg vet det.»

«Det er så lenge siden. Nå får huset nye eiere, og da blir sørgmodigheten borte.»

«Bortsett fra i hjertet.»

Godstoget raste forbi på vei til Chicago, og larmen fra jernbaneovergangen trengte gjennom den ensomme luften. Nancy subbet rundt på kjøkkenet. Debbie tegnet med fingeren på respatexbordet.

Det hadde gått flere dager i New York før hun hadde kommet så langt at hun åpnet esken. Støvet slo opp i luften da hun skjøv de skitne pappklaffene til side og rev opp toppen.

Flere lag med tynt silkepapir og lavendeldryss lå oppå hverandre. Debbie tok ut fem pent foldede firkanter som lå som en beskyttende pute midt i esken, og strøk hånden over silken og blondene i en dåpskjole hun ikke visste om. Idet fingrene gled over den kremfargede silken, flagret hviskede ord i øret, sommerfugllette ord som tørket bort tårene, men som skapte en ny, innstendig uro.

To heklede babysokker med tynne, rosa bånd var stukket ned langs kanten. Hun ristet kjolen forsiktig. Den innestengte lavendellukten spredte seg i rommet og lot en tynn skygge av Agnes duve rundt henne en liten stund og beskyttet mot det fastgrodde minnet om tapet. Nederst i esken lå en medtatt, rosa kanin og en liten, hvit konvolutt som lå godt skjult. Hun skumleste først og var ikke sikker på hva det sto, for noen av ordene var så tett skrevet at det var vanskelig å tyde dem. Agnes’ søte duft omkranset henne og strammet taket rundt halsen.

Det brevet hadde plaget henne konstant, helt til hun reiste hit. Om hun nå bare hadde latt det ligge, bare tenkt på det som glemt familiehistorie.

En ryggende søppelbil brakte henne tilbake. Hun lot hånden gli over steinbroens glatte kulde. Håndflatene sydet rødt mens hun gikk langsomt bort til den tunge smijernsporten et stykke fra elvebredden. Et gammelt hus lå nesten skjult bak trærne. Oppkjørselen var full av gjenstridig ugress, og hengelåsen på porten var rusten. En jeep humpet over broen og stanset ved siden av henne.

«Du er tidlig ute og går. Ser du etter noe?»

Han tok tak i hengelåsen og fant fram en nøkkel fra baklommen. Porten rykket bakover da han låste den opp.

«Jeg var nysgjerrig på huset og kafeen.»

«Det er litt av et hus, ja. De gamle damene som bor der, har ikke noe imot at du går opp til huset. Jeg er bare gartneren», sa han før han satte seg bak rattet igjen. En hund pilte oppover alleen, bare noen centimeter fra bakhjulet på jeepen.

Kapittel 3

Ella O’Callaghan så ut på den lille hunden i hagen mens den løp, snuste og tisset som om den befant seg i en offentlig park. Hun holdt seg bak gardinet, men skjøv den store skinnlenestolen ut av veien og lente seg mot venstre for å se bedre. Det var en kald og frisk morgen. Rimfrosten lå igjen i rododendronens mørke, tunge gjemmer. En linerle på jakt etter smuler kom flygende for å hakke i plenen nærmere huset. Kvinnen som hadde fulgt etter hunden innenfor den høye muren og smijernsporten, sto i den gruslagte alleen og røykte. «En stygg uvane», fnyste Ella for seg selv mens hun betraktet den ukjente kvinnen som lente seg inntil den ødelagte fontenen og blåste røykringer mot huset.

Roscarbury Hall var litt av et syn: et treetasjes gods i sørgelig forfatning. Etter årevis med vanskjøtsel så det ubebodd ut. De skitne vinduene var dekket av et tykt lag med smuss. Blåregnen var fullstendig forvokst med nakne og knastete grener. Hoveddøren, med en dørhammer i matt messing, var dekket av flere årtiers støv som hadde blåst opp og blandet seg med lag på lag av uttørket og flassende maling. Bladene som lå i hjørnene på trammen, var fulle av spindelvev. Det spilte ingen rolle – hoveddøren på Roscarbury Hall ble ikke lukket opp mer.

Ella trakk seg bort fra vinduet da Roberta kom inn i rommet og skrudde ovnen på to. Den ga fra seg en lav summelyd, og tørr varme festet seg i halsen. Hun sukket høyt av forargelse og irritasjon, for nå kom det til å dunste av ovnen. Hun kunne ikke sette seg på rommet lengst inn, for der var det så kaldt at det lå et tynt islag på ytterveggen.

Nå trasket kvinnen tungt over plenen og ned mot vannet med håret i øynene. Ella forlot vinduet og stanset for å skru ovnen ned til én på veien. Ute i hallen fant hun en rød lapp.

Bestill oksestek fra slakteren. Vi trenger løk også og fløte til epleterten. Si til Iris at hun må slutte å forpeste huset med den ekle røyken. R.

Vannet hadde allerede begynt å koke da Roberta subbet ut fra salongen. Stokken stanset lenge nok til at hun sjekket at lappen var blitt fjernet og til å kaste lappen fra Ella i papirkurven.

Ella tok ned kopp og skål og tekannen med roseknopper og satte dem på et brett. Mens hun iherdig skylte tekannen med nykokt vann, tok hun ned esken merket med «Ellas te».

Roberta sto ved siden av henne og satte sin egen vannkjele på kokeplaten. Hun klappet på den stramme hårknuten i nakken mens hun nynnet for seg selv.

Med porselenskannen på brettet, i tillegg til en liten melkemugge og en skje med tre sukkerbiter, gikk Ella forbi søsteren sin og ut av rommet.

Ikke et ord ble sagt mellom dem, men det var ikke så overraskende. Ikke et ord hadde blitt utvekslet mellom dem på flere tiår. De som kjente søstrene godt, var klar over den tykke, dype isen mellom dem. En gang hadde det vært gjenstand for iherdig spekulasjon, men etter hvert som årene hadde gått, hadde andres interesse for søstrene O’Callaghans gjøren og laten dabbet av.

På vei gjennom hallen klasket Ella ned et svar på bordet.

Hvis du slutter å drikke, skal jeg be Iris om å slutte å røyke. Miraklenes tid er ennå ikke forbi. E.

Hun satte seg til i salongen og nippet til teen. Den varmet henne, så hun skrudde av den elektriske varmeovnen. Hun lyttet til søsteren som romsterte og ryddet på kjøkkenet: hver kopp og tallerken på sin faste plass, egne forsyninger merket «R» satt på plass i et eget skap. Hun ble sittende, for i dag var salongen det varmeste rommet i huset. Det sto bilder av søstrene i fettete og skitne rammer på et bord i valnøttre. Lykkelige dager da de spilte tennis på plenen foran huset og dro til sjøen og hadde piknik dagen lang. Bare to av billedrammene ble pusset med jevne mellomrom – brudebildet av foreldrene og bildet fra bryllupsdagen til Ella O’Callaghan og Michael Hannigan.

Hun strøk over glasset og husket den varme sommerdagen da de utvekslet løftene. Da de vendte seg mot forsamlingen, hadde gjestene på de første benkeradene ønsket dem et langt og lykkelig liv sammen. Lyset ble reflektert i Weiss-brosjens aurora borealis-krystaller. Det var en liten, men nydelig brosje formet som en blomsterbukett med store, hvite kronblader av cabochonslepne steiner. Små, vakkert formede aurora borealis-krystaller glitret i mellomrommene. Hun hadde valgt den fordi det var den første brosjen faren hadde gitt moren.

«Ung og dum», mumlet Ella og skyndte seg å tørke av bildet med skjørtekanten, så satte hun den tunge sølvrammen forsiktig tilbake på plass. Hun så at den ukjente kvinnen nølte utenfor hoveddøren. Med et utålmodig sukk stakk hun hodet ut gjennom de franske dørene.

«Kommer du angående stillingen?»

«Hvilken stilling?»

«Kom inn. Når døren står åpen, trekker det gjennom hele huset. Det er en ledig stilling i kafeen. Jeg kan saktens trenge litt hjelp. Er du interessert?»

Ella O’Callaghan tok et skritt tilbake slik at hun kunne ta gjesten i øyesyn. Pen. Ungdommens tåpeligheter lå bak henne, og kanskje hadde hun et godt hode. Dongeribuksene var falmet, vasket litt for mange ganger, og håret var for langt til en kvinne på hennes alder. Hun ville bli nødt til å bruke hestehale.

«Nei, beklager, jeg er ikke ute etter jobben. Jeg er på ferie. Er kafeen åpen? Damen på postkontoret sa at den var veldig bra.»

«Jeg trenger ikke å reklamere så lenge jeg har Muriel Hearty. Du er for tidlig ute. Bollene og kakene er bare så vidt ute av ovnen, og først må bordene dekkes. En jente fra byen lovte at hun skulle hjelpe meg denne uken, men hun har stukket av – det er vel mer penger å tjene på å gjøre i stand rommene på det fjonge hotellet langs riksveien.»

«Jeg kan godt hjelpe til.»

Nervøsiteten gjorde Debbies stemme altfor lys.

Ella fiklet med forklebåndene og ble rød i kinnene av forlegenhet.

«Nei da. Det er fort gjort, det er bare noen få bord. Bare gi meg en times tid, kanskje litt mindre.»

«Er du sikker? Jeg jobbet som servitør på dineren i feriene. Det begynner riktignok å bli en god stund siden, men sånt glemmer en vel ikke.»

Ella skar en grimase som om hun hadde halsbrann.

«Det er veldig snilt av deg. Bare for i dag, da. Jeg heter Ella. Ella O’Callaghan.»

Hun rakte fram hånden og tok et ordentlig tak i den andres.

«Du kommer fra Amerika?»

«Ja. Deborah Kading, men bare kall meg Debbie.»

«Roscarbury Café har vært åpen i noen få uker. Det er bare snakk om noen bord i salongen, med det går fint. Hvis jeg får tak i ordentlig hjelp, kan det bli aldeles strålende.»

Hun gikk bort til den tunge, lysmalte døren og skjøv den opp. Veggene hadde en matt, gyllen farge, og en lysekrone hang lavt over fire små bord med kniplingsduker. En skinnsofa med aldersrynker var skjøvet inntil karnappvinduet, og omfangsrike lenestoler stengte for kaminen.

«Det er enkelt, men maten er god, og det er gratis påfyll på kaffen, noe som er veldig populært blant damene som kommer rett fra kirken.»

Deborah gikk bort til et vindu med tunge gardiner i gullbrokade og utsikt til rododendronlunden.

«Det er veldig fint her.»

«Takk», sa Ella stille og gikk fort bort til skjenken. «Her finner du alt du trenger. Te og kaffe serveres i det fine porselensserviset. Det var mors. Jeg vet ikke om hun hadde likt at damene i Rathsorney snur serviset opp ned hver dag, men må man, så må man. Tre kuverter på hvert bord. Jeg er på kjøkkenet. Bare rop hvis du trenger hjelp», sa Ella og hastet ut av rommet mens hun strammet forkleet rundt livet.

Skapdøren på skjenken var treg, men etter å ha brukt litt makt kjente Deborah en søtlig mahognidunst rundt seg. Porselenskopper og skåler sto i ryddige stabler med asjetter ved siden av. De var dekorert med syrinblomster og grovstilkede, blå tistler som var en fin kontrast til de skjøre porselenskantene. Hun gikk mellom bordene og dekket forsiktig på. Hånden hvilte over hver kopp mens den klirret på plass. Hun dro ut en skuff for å se etter bestikk da Ella kom inn igjen med to sølvfat, ett med varm, smuldrende kake i pene rader, og ett med halve scones med smør. Hun satte to store kanner med kaffe og te på skjenken ved siden av fatene.

«De kommer i løpet av de neste ti minuttene. Gamlepresten raser i vei for å forte seg tilbake til sengs. Vi rekker en kopp før vi blir invadert.»

Ella spurte ikke, men tok fram to porselenskopper og helte i sterk kaffe. Duften virvlet forbi dem og forsvant i rommets innestengte luft.

«Er det lov å bare gå i gang? Med å starte en kafé, mener jeg?»

«Jeg vet ikke, jeg bare gjorde det. Hvis vi ikke får inn mer penger, kommer huset til å ligge i grus snart.»

«Det er modig gjort å slippe folk inn i huset sitt på denne måten.»

Ella snøftet høylytt. «Heller idiotisk, men jeg har ikke akkurat så mye valg.»

«Jeg hadde aldri tatt sjansen. Jeg har vært lærer hele livet, og det å stå foran et rom fullt av tenåringer gjør meg ingenting, men dette hadde jeg aldri turt.»

«Det er utrolig hvilke egenskaper som dukker opp når behovet melder seg.»

Ella spratt opp da hun hørte lyden av grus som knaste under de tunge, men kvikke skrittene til tolv damer som gadd å stå opp hver morgen for å høre en bustete og søvndrukken pater Hurley snuble seg altfor fort gjennom ordene.

«Du får ta vindusbordet, du, det er det beste», sa Ella til Debbie og geleidet henne vennlig bort til bordet mens skvalderet ble høyere.

Ella åpnet de franske dørene og hilste på hver av gjestene med navn. Den kalde morgenluften frisket opp rommet og la seg i gardinfoldene ved vinduet.

Alle tok med seg kopp og skål og stilte seg i kø langs skjenken for å forsyne seg, med høflige nikk til Debbie når de gikk forbi, og klemte seg sammen rundt bordene slik at de slapp å dele bord med en de ikke kjente. Debbie kjente at hun trengte seg på, så hun smatt ut gjennom de franske dørene da summingen i rommet sank til et tilfreds nivå. Hun ruslet langs stien og stanset ved fontenen for å tenne en røyk.

Stedet hadde en falmet ro som hun likte. Det minnet henne om huset hjemme i Bowling Green. Fasaden var ingenting å skryte av, men innenfor var det breddfullt av minner. For en bedrager hun var. Rob Kading ville aldri ha gitt henne lov til å jobbe på dineren. Servitrisene brukte altfor korte skjørt, og de jobbet sent. Mr. Peabody, som var utenbys fra, klapset servitrisene på baken.

Damene fra Rathsorney var en høylytt gjeng – hun kunne fortsatt høre dem, og tonefallet forandret seg etter hvor viktig samtaleemnene var. Muriel Heartys skingrestemme hørtes over alle de andres.

«Der er du jo. Jeg trodde du hadde gått.» Ella virket andpusten.

«Jeg sto og dagdrømte.»

Debbie fortet seg å stumpe røyken med fingrene og viftet med hendene for å rense luften.

«Vil du ikke bli med inn igjen? Damene drar snart, så vi kan drikke te og spise kake i fred.»

«Det høres hyggelig ut, men jeg får komme meg av gårde.»

«Kanskje en annen dag? Jeg håper du kommer tilbake til kafeen, men for øyeblikket har vi bare åpent fram til klokken elleve. Fram til jeg får på plass en fast medhjelper.»

«Jeg håper du får tak i noen snart.»

«Takk. Ha en fin ferie.»

Ella fulgte henne med øynene en liten stund der hun slentret bortover alleen. Så snudde hun seg og gikk tilbake til huset. Hvis hun fikk tak i en hyggelig kvinne som henne, kunne hun kanskje klare å holde banken fra livet. Hun fikk øye på Roberta, som sto og lurte ved soveromsvinduet, og tok baktrappen, så slapp hun å høre søsteren klaske ned enda en lapp. Denne formiddagen hadde hun rukket å slå to røde lapper ned på entrébordet i rask rekkefølge.

Tar vi inn omstreifere nå? Mor og far hadde skammet seg over deg. R.

Muriel Hearty sier at du blir ledd av herfra til Gorey med de høyttravende kaféplanene dine. R.

Mens det dunket i hodet av stilltiende irritasjon over søsteren, fortet Ella seg opp på rommet og bort til toalettbordet. Kråkene kjeklet i de høye trærne. Hun lukket øynene og så det for seg slik hun hadde gjort så mange ganger nå, med hver minste detalj på plass: summende samtaler, klirr fra porselenskopper, grusen som knaste når folk kom og gikk til kafeen, hele huset som bruste av liv.

Hun tok fram den grønne brosjen fra sølvskrinet. Den var formet som en hagestemor, men fargen var svart-grønn som blekk. Moren hadde klaget høylytt og sagt at den heller burde ha vært lilla, gul eller til og med helt svart. Bernie O’Callaghan brukte den til den mørke kåpen én gang, men den hadde ikke fått luftet seg flere ganger.

«Jeg liker at blomster ser ut som blomster», sa hun og bet tennene sammen i ergrelse over at mannen hadde kastet bort penger på noe hun ikke fikk seg til å like.

Ella var glad i Weiss-stemoren – de grønne steinene strålte, mens de mørke krystallene skimret og formet konturene av blomstens buede kronblader helt perfekt. Midten var svart, bortsett fra en grønn, tåreformet krystall.

Da John O’Callaghan begynte å brevveksle med Weiss-selskapet i New York, syntes han at en hagestemor i ulike grønnfarger hørtes både vakker og annerledes ut. Han bestilte to brosjer i året fra Weiss i New York. Det familiedrevne selskapet hadde ingenting imot å sende den lille pakken med c/o-adresse Rathsorney postkontor, og dermed forsto aldri Bernie O’Callaghan fullt ut hvor langt mannen gikk for å vise at han elsket henne.

I alle de år hadde Ella bare brukt brosjen én gang. Hun var så opptatt av å spare på den til en spesiell anledning at tiden løp fra henne. Den tiden kom da den eneste viktige anledningen som gjensto i livet, var ektemannens begravelse. Like før kisten ble båret ut av huset, festet hun brosjen på den svarte, utsvingte kåpens brede slag. De som så Ella den dagen, sa at hun aldri hadde sett så blek, elegant, sønderknust og ensom ut.

Selv etter at foreldrene døde, kom det en pakke fra New York, som om John O’Callaghans følelser var uforgjengelige. De brosjene oppbevarte Ella fremdeles i den lille pappesken de kom i.

Muriel Hearty hadde kommet løpende oppover alleen med pannen full av rynker mens hun snublet i ordene. «Den kom i går, og jeg så Mr. O’Callaghan gå forbi på gaten. Men så ble jeg distrahert. Jeg skulle ha ropt på ham. Jeg kommer aldri til å tilgi meg selv.»

Ella pakket opp gråpapiret, brettet lokkets to klaffer til side og så de to brosjene som lå pent innpakket i hvitt silkepapir. Hun tok ut den topas- og oransjefargede rhinsteinsbrosjen. Den ville ha passet perfekt til morens rustoransje kåpe, den hun hadde kjøpt i Gorey og som hun skulle vente med å bruke til bursdagen. Brosjen, med en ring av røykgylne topassteiner og matte, gule steiner, ble framhevet av dyporansje rhinsteiner som strålte ut som solskinnspiler fra en topasstein i midten. Holdt man brosjen opp mot lyset, gnistret det i de oransje steinene.

Det var den andre brosjen Ella beundret mest. En enkel firkant med klare steiner som sendte regnbuens farger tilbake når lyset traff dem. Den ville ha passet helt perfekt til den flagrende kjolen moren hadde fått sydd til korkonserten.

Hun hadde blitt sint for at Muriel Hearty ikke kunne ta en pause i den infernalske sladringen og løpt etter faren.

Ella hadde sendt en postanvisning på beløpet for brosjene og skrev i tillegg til Mr. Weiss om den tragiske ulykken som ville bety at O’Callaghan-familien fra Roscarbury Hall ikke kom til å bestille flere brosjer.

En måned etterpå hadde Muriel Hearty kommet halsende oppover innkjørselen til Roscarbury, like oppskjørtet og spent igjen. «Det har kommet en eske til», ropte hun.

Selv Muriel Hearty var blitt stille da Ella rev den opp og fant ikke én, men to utsøkte, svarte brosjer. Kondolansebrevet som lå ved, var elskverdig og behersket. Ella tok fram den andre brune esken og så på de to brosjene. Roberta hadde nektet å ta imot sin den gangen, og selv om Ella ikke brukte sin lenger, hadde hun funnet trøst i nålen det første året etter at foreldrene døde. Nålen var en enkel, svart blomst.

Hun skjøv esken lengst inn i toalettbordskuffen og tok på seg den tykke kåpen. Hun stanset i entreen, fant fram pudderdåsen og myste inn i det bitte lille speilet. Så pudret hun seg omhyggelig, dyttet pudderkvasten inn i rynkene under øynene og klemte rynkene flate et øyeblikk, slik at hun så ut som den unge Ella med de store, og noen ville også si triste, øynene.

Hun lot døren slå igjen bak seg og vinket til Iris uten å senke farten. Hun fortet seg gjennom bakhagen til den velbrukte stien som strakte seg over to enger og gjennom en lund til gravstedet.

Hun gikk raskt til de små gravene på høyre hånd. Mens hun ristet på hodet slik at tårene ikke skulle rekke å få ansiktet til å hovne opp, gikk hun bort til den lille graven under sypressen. En gang i tiden hadde Carries grav ligget alene i den borteste delen av gravlunden, men nå gikk det flere velbrukte stier til godt og vel fire mål med døde.

VÅR ELSKEDE DATTER

Carrie Hannigan døde fra oss så altfor tidlig den 23. juni 1959

Sårt savnet av Ella og Michael

I hjertet gjemt

En av himmelens engler

En bølge av utålmodighet skylte over henne slik den alltid gjorde. Mens hun hastet derfra, foldet hun ut handlenettet. Hun sakket av og nølte ved den smale, overgrodde stien på utsiden av muren rundt gravlunden. De hadde vært gift i to år. Hun gikk sakte bortover stien og stanset ved graven. Der bøyde hun seg ned for å børste av den enkle tretavlen.

Menig Michael Hannigan

Soldat i Irlands hær

Døde 4. september 1959

Dypt savnet av sin hengivne kone, Ella.

Da hun reiste seg, fikk hun øye på hunden igjen. Den løftet beinet mot en plastkrukke med blomster på kolonialhandler McDonalds grav. Iris lot til stadighet hunden gå hvor den ville. Hun fikk be henne om å ha den i bånd fra nå av.