Simon Stranger

Barsakh

Emilie, Samuel og Gran Canaria

Simon Stranger

Barsakh

Emilie, Samuel og Gran Canaria

En båt med elleve mumifiserte menn ble i mars 2006 funnet drivende utenfor den karibiske øya Barbados, etter å ha blitt ført med strømmen tvers over Atlanterhavet. Det skal opprinnelig ha vært 52 arbeidere som la ut fra Senegal med denne båten i desember i fjor, etter å ha betalt opp til 1500 € hver for reisen. I et brev skrevet av en flyktning man tror var Diao Souncar fra Senegal, står dette: «Jeg vil gjerne sende disse pengene til min familie i Bassada. Jeg beklager. Dette er slutten på mitt liv, i dette store marokkanske havet.»

Paul Mitchell, wsws.org

Del I

1

Emilie

Denne fortellingen kunne ha begynt her, med den rolige lyden av bølger mot stranden, på kvelden, på Gran Canaria. Den kunne ha begynt med fortausrestaurantene, telysene og palmetrærne langs strandpromenaden. Med sovende babyer i barnevogner og med kjærestepar som går hånd i hånd. Musikken strømmer ut fra kafeene. Alt er slik det pleier. En varm og rolig kveld på Gran Canaria.

Så brytes roen. Noen kommer løpende gjennom gatene. En tynn, hvit jente på rundt femten år med lyst hår i hestehale, og en litt eldre afrikansk gutt i t-skjorte og jeans. De holder hverandre i hendene, og forsøker å flykte fra en politimann som følger etter dem. De løper forbi små butikker og kafeer, og kommer ned til strandpromenaden. Turistene presses inn til siden av veien og ser forvirret rundt seg. Politimannen roper at de skal stanse, og jenta kaster et raskt blikk over skulderen for å se hvor langt unna han er.

– Emilie?! roper en dame forskrekket fra fortauet, men de to ungdommene stanser ikke. De løper bare videre, og passerer et pensjonert ektepar som står og ser utover havet, før de tar sats og hopper ned på stranden. Politimannen hopper etter og lander tungt i sanden før han reiser seg og fortsetter jakten. Folk har sluttet å spise. Sluttet å snakke. De står bare langs veien og ser på de to ungdommene som løper. Ser sanden som sparkes opp av føttene. De sorte bølgene som skyller inn mot stranden, og politimannen som kommer nærmere og nærmere.

*

Men historien begynte ikke der. Den begynte noen dager tidligere, på en strandrestaurant på Gran Canaria. Lillebroren, Sebastian på ti år, satt og dyppet pommes frites i ketchup og tegnet mønstre på tallerkenen. Emilie satt som vanlig bare og pirket i maten, mens foreldrene forsynte seg fra alle de små fatene med tapasretter og pratet. Faren heter Jean og kommer fra Lyon i Frankrike. Det er derfor barna har fått akkurat de navnene. For at de også skal kunne uttales på fransk. Faren har mørkt hår og jobber som lærer på den franske skolen i Oslo. Moren heter Lisa, og er professor på universitetet. Emilie vet ikke nøyaktig hva moren jobber med. Bare at det handler om oldtiden. Om forskning, gamle krukker og døde språk. Før syntes hun det var trist at moren jobbet så mye på ettermiddagene og kveldene, og at hun alltid virket så fjern. Nå synes hun det er greit. Så får hun være mer i fred.

Emilie dyttet osteterningene og avokadoen ut av salaten og mot kanten av tallerkenen. Så åpnet hun forsiktig bretten på servietten, og mens faren bøyde seg for å ta en bit av en kjøttbolle, skjøv hun en av avokadobitene oppi servietten. Ingen hadde sett noe. Hadde hun visst at det var avokado i salaten, ville hun aldri bestilt den. Folk aner ikke hvor mye fett det er i avokado, tenkte hun. 19,5 prosent. Mens rå gulrot bare har 0,2 prosent. Det samme har brokkoli. Agurken vinner selvfølgelig, men agurk blir man ikke mett av. Brokkoli, derimot, og tomat. Det metter.

Kelneren passerte med enda et tapasbrett. Små pølser med hvite fettklumper. Friterte potetmoskuler dryppende av olje. Kjøttboller. Blekksprutringer. Alt sammen dyppet og frest i et hav av fett. Hun kunne ikke fatte at folk orket å putte det i seg. Visste de ikke hva det gjør med kroppen? Med blodårene og fettvevet? Tenkte de ikke over hvor mye de kom til å legge på seg mellom lunsj og middag, når de bare lå der på solsengene og ble røde og svidde? Tydeligvis ikke.

Hun fortsatte å skyve osteterninger og avokadobiter ned på servietten og skulle akkurat til å brette den sammen da faren så bort på henne. Hun skjulte bulken på papirservietten med underarmen og fortsatte å spise som om ingenting var hendt, men faren måtte ha merket at det var noe. Han ga henne et kort, litt skeptisk blikk, før han rakte over et brett med spansk skinke, ost og aioli, en hvitløkmajones som Emilie kunne regne seg frem til fettprosenten av bare ved å se på konsistensen.

– Se her. Ta litt, sa han, på fransk, og la til ma cherie. «Min kjære». Før kalte han henne ikke det. Da kalte han henne alltid cherie boulle. «Min kjære bolle». Det var søtt på mange måter. Min kjære bolle, pleide han å si, før han kilte henne under armen eller kløp henne i siden. På den måten kunne han vise at han elsket henne, løfte henne opp, leke og tulle.

Samtidig lå det noe annet i det kallenavnet, selv om hun visste at han ikke mente det. Det lå noe under. At hun var bollete. Småfeit. Han hadde rett. Kallenavn treffer stort sett alltid et eller annet, eller så forsvinner de så fort de blir funnet på. Hun var virkelig bollete. På et bilde som faren tok på tolvårsdagen hennes for eksempel, kunne man tydelig se hvordan fettvalken bulte ut over buksekanten idet hun strakte seg ut mot en venninne for å takke for en presang. Kinnene var runde, og lårene presset mot buksene fra Miss Sixty. Slik var det ikke lenger. Det hadde gått flere år siden lårene hennes traff hverandre når hun gikk. Nå var de endelig slik hun ville. Slik man ser det i et hvilket som helst blad. Som [mag] eller topp.

Likevel var det ikke først og fremst faren som fikk henne til å innse at hun måtte gjøre noe med kroppen sin. Det var en gutt på skolen. Ikke en gutt hun brydde seg noe særlig om, men likevel. Hun satt på en benk i skolegården og spiste et skolebrød med eggekrem og melisglasur, da denne gutten gikk forbi, med sekken hengende fra den ene skulderen. Han hevet øyenbrynene og pekte på skolebrødet.

– Har ikke du fått nok sånne? sa han spydig, og blåste opp kinnene.

For Emilie var det som å våkne opp. Denne enkle setningen var det som gjorde at hun sluttet å være et barn, og begynte å se seg selv utenfra. Hun begynte å tenke over hvordan kroppen hennes så ut, hva slags klær hun gikk med og hvordan hun var på håret. En oppvåkning.

Hun la resten av skolebrødet ned i den gjennomsiktige plastposen, og kjente hvor flau hun ble. Gutten fra parallellklassen forsvant videre ut døren og hadde snart glemt hele episoden. Det hadde ikke Emilie. Hun satt alene igjen på benken og ønsket at hun bare kunne løse seg opp i luften, fordampe og bli borte. Hun satt der, med posen i fanget og hodet bøyd, og kjente for første gang at hun måtte gjøre noe med kroppen sin. At den ikke var bra nok. Resten av skolebrødet syntes gjennom plasten. Fettvalkene hennes syntes gjennom genseren. Hun skyndte seg bort til søppelkassen, kastet posen, og børstet de siste restene av kokos og melis vekk fra munnvikene. Så gikk hun inn på en av doene, trakk opp genseren foran speilet og betraktet kroppen sin med et nytt og fremmed blikk. Et blikk som vurderte det hele utenfra, og som kunne dømme henne med det samme. Hun var i ferd med å bli feit, sa speilet. Tjukk. Kvapsete.

Fra den dagen begynte hun å trene. Hun begynte å jogge, ble aktiv i orientering og trente hver dag etter skolen. Foreldrene oppmuntret henne i begynnelsen, og virket fornøyde med den nye, aktive livsstilen hennes. Selvfølgelig var de glad for at hun spiste sunnere, brukte kroppen mer og ble lite grann slankere, men etter hvert som kiloene raste av henne, sluttet de å skryte. Særlig faren. Heiaropene idet hun løp hjemmefra, ble erstattet av smått bekymrede blikk, helt til han åpenlyst begynte å følge med på hva hun spiste, og prøvde å presse henne på sin forsiktige måte, slik som under denne middagen på Gran Canaria. Et raskt spørrende blikk, det var ikke mer. Og Emilie gjorde ikke annet enn å ta imot fatet han sendte henne, og nølende løfte opp en skinkebit med fingrene. Likevel. Likevel lå det mye mer under overflaten. Mye mer som ble utvekslet, på et helt usynlig plan, for den egentlige samtalen var slik:

– Du er nødt til å spise noe, jenta mi. Du er blitt altfor tynn. Ta noe fra dette fatet nå med en gang, eller så blir jeg nødt til å gjøre det ubehagelig for oss alle og snakke om det igjen. Ok?

Og ved å ta bare akkurat så mye mat som hun absolutt måtte, så slapp hun unna. Den korte bevegelsen med hånden mot fatet betydde:

– Ok. Jeg skal gjøre det. Selv om jeg ikke har lyst på. Bare for at du skal bli glad. Fornøyd nå?

En skive og en skinkebit. En skive alene ville ikke ha vært nok. Det vet hun, da ville han ha kremtet, slik han gjorde noen måneder tidligere, hjemme i Bærum. De hadde spist kjøttkaker i brun saus med poteter og grønnsaker, og faren tok henne på fersken i å ville reise seg fra bordet uten å ha spist annet enn grønnsakene og potetene. Kjøttkaken og sausen hadde hun bare skjøvet inn til siden av tallerkenen. Faren hennes la fra seg bestikket.

– Sett deg ned, Emilie, sa han lavt.

– Hva er det? svarte hun kort, og satte fra seg tallerkenen igjen. Lot som om hun ikke merket alvoret som senket seg over middagsbordet.

– Hva er det du holder på med, Emilie? spurte han, helt rolig. Sebastian og moren hadde sluttet å spise, de også. Stillhet.

– Hva tror du? Kjører buss? svarte hun.

Han satte øynene i henne. – Du spiser ikke for tiden. Hva er det som skjer?

– Jeg spiser, vel! Se her, da, sa hun og pekte på tomrommet der grønnsakene og poteten hadde ligget.

– Du skjønner hva jeg mener, Emilie. Du spiser ikke sånn som før.

– Jeg er faktisk femten år nå, svarte hun.

– Og så? spurte han. – Betyr det at du skal slutte å spise?

– Nei, men det betyr at jeg selv kan bestemme når jeg er sulten og hva jeg har lyst på.

– Nei, nei, nei, sa han oppgitt og ristet på hodet. – Det kan du ikke. Ikke hvis du spiser så lite.

– Faren din har helt rett, Emilie … begynte moren, men Emilie avbrøt henne ved å kutte opp en kjøttkake og holde biten demonstrativt foran seg.

– Sånn. Fornøyd nå?! spurte hun og tok biten i munnen.

Faren nikket, og de fortsatte å spise. Lot som om alt var normalt igjen, selv om alle sammen visste at noe var forandret. Særlig Emilie og faren, som lagde en ordløs avtale den dagen. En avtale som gikk ut på at han ikke skulle si noe på hva eller hvor mye hun spiste, hvis hun bare spiste noe i nærheten av det hun hadde gjort før. Å droppe kjøttkakene hadde vært et skritt for langt unna det normale, og nå var grensen avklart. Det var denne grensen hun hadde trådt over igjen denne formiddagen, på restauranten «El Pescador» på Gran Canaria. Ved å ta imot brødskiven og skinkebiten var balansen gjenopprettet.

Faren helte i seg resten av cortadoen og ba om regningen før de gikk tilbake til stranden. Tilbake til rekkene av blå strandmadrasser og parasoller, og til en verden av sandslott, håndklær og mennesker som døste i solen, kastet ball i vannkanten eller svømte utover i det lunkne vannet. Sebastian fant frem dykkermasken og snorkelen fra strandbagen, mens faren tok av seg t-skjorten fra Hennes & Mauritz og satte seg til rette i solsengen med avisen. Emilie hadde sparket av seg sandalene og funnet frem iPoden, mens hun sto og lurte på hva hun skulle gjøre. Sole seg? Bade? Faren snudde hodet mot dem og pekte på avisen, og på en reportasje fra Kanariøyene. Hovedbildet viste en gruppe afrikanske båtflyktninger som lå utmattede på en strand, mens en hvit kvinne fra Røde Kors satt bøyd ved siden av en av dem. En enkel, fargerik trebåt syntes i bakgrunnen.

– Herregud, sa han og pekte. – Det er i Arguineguin, like her borte. Det kommer visst opptil flere hundre i døgnet … i bitte små båter.

Sebastian hadde kledd av seg og var i ferd med å ta på badeshortsen fra i sted da moren stanset ham. Den var våt, mente hun, og rakte ham en tørr badebukse hun heller ville at han skulle ha på.

– De fleste blir bare sendt tilbake igjen dit de kom fra, men prøver igjen likevel, fortsatte faren.

Ingen reagerte. Emilie så ned på bildet av en interneringsleir med piggtrådgjerder og med en stor gruppe afrikanske flyktninger som satt på bakken, tett inntil hverandre, før hun kikket ut mot sjøen igjen. Faren merket mangelen på respons og bladde til slutt videre i avisen, til en reklame for widescreen tv-er. Han visste vel heller ikke hva han skulle gjøre. Hva han kunne gjøre for å hjelpe dem.

Moren dro av seg tunikaen og la seg ned på strandmadrassen. Sebastian gikk ned til vannet. Selv orket ikke Emilie å legge seg ned til heving etter middagen, så hun sa at hun ville ta seg en joggetur. Moren svarte bare ok, mens faren nikket, og ba henne ikke bli altfor lenge borte.

Emilie gikk hjem til hotellet og skiftet til t-skjorte, tights og joggesko, før hun gikk ut døren og begynte å løpe. Hun jogget forbi butikkene, med postkortstativer og oppblåsbare krokodiller og delfiner. Forbi hotellbussene og alle de nyankomne turistene med solbriller og trillekofferter. Forbi kafeene med menn i bar overkropp, solsvidde mager og store ølkrus og videre langs veien ut av byen. Hun bare lot føttene løpe, uten å ane hva de snart skulle føre henne frem til. Uten å vite at hele ferien, og livet slik hun kjente det, snart skulle bli forandret for alltid.