Elisabeth Hammer

21

Misteltein

Et uventet vennskap

Elisabeth Hammer

21

Misteltein

Et uventet vennskap

PERSONER:

Selma Olsen – seriens hovedperson

Anna – Selma og Joakims datter

Johan Olsen – Selmas far

Håkon Ørvold – Selmas halvbror

Ruth Anna Olsen – Selmas halvsøster

Ole Johan Olsen – Selmas lillebror

Ingeborg Olsen – Selmas lillesøster

Joakim Severin Tønnessen – overlege fra overklassen, Selmas forlovede

Kaptein Tønnessen – Joakims farfar, offiser i marinen

Einar Tønnessen – Joakims bror

Liv Ellinor Eriksen – Joakim og Einars mor, gift med Johan

Oscar Hjertnes – nabo og Ingeborgs bestevenn

Henny Vidtun – pike fra overklassen

Victoria Tønnesen – Joakims fraseparerte hustru

Fru Kannestad – sladrekone

Fru Enoksen – fra Vergerådet

Reinhardt Kvisle – kriminaletterforsker og Ruths kjæreste

Åsta Semb – Selmas venninne

Ludvig Semb – Åstas sønn

Eivor Hegne – herr Kvisles husholderske

Herr Jørgensen – Selmas privatlærer

Slik sluttet forrige bok:

Selma så en sort pil fyke forbi da hun åpnet porten. Det var hunden. Den stanset midt i gaten og så tilbake på henne. Ørene stod rett opp, og den logret kraftig.

– Han kan bli med, sa hun til Ruth. – Det er bare hyggelig med selskap.

Egentlig hadde hun tenkt å ta raskeste vei bort til kolonialen, men Svarten halset i vei mot Sølvkroneskogen. Hun skulle til å rope den tilbake, men så bestemte hun seg for å følge etter i stedet. I den tette tåken var det sikkert tryggere å gå over kollen enn langs veien uansett.

Heldigvis lettet tåken litt da hun klatret opp på kollen, og det ble mulig å se mer enn en hånd foran seg. Men Svarten så hun ikke. Den hadde forsvunnet inn i tåkehavet og var borte. Men den kom nok tilbake, hvis ikke gikk den vel hjem. Det var uansett nytteløst å lete slik været var nå.

Lyden av stemmer nådde henne, men hun kunne ikke høre hvor de kom fra. Hun fortsatte fremover, og nå ble stemmene høyere. Det hørtes ut som Håkon. Hva gjorde han i Sølvkroneskogen? Han fikk svar fra en annen mann. En skarp og hard stemme som fikk hårene til å reise seg i nakken på henne.

– Jeg har penger, sa Håkon. Lyden var så klar at han måtte være veldig nærme. Hun myste inn i tåkehavet i et forsøk på å se hvor de to befant seg. Hvorfor snakket Håkon om at han hadde penger? Han pleide da aldri å skryte av det.

– Det har Steingal også, svarte den andre mannen kjølig.

Selma snappet etter pusten.

– Ikke like mye som meg, sa Håkon desperat.

– Jeg tror deg ikke. Skyt ham!

– Nei! Selma ropte opp og bykset fremover. Brått fløt tåkeskyen litt unna, og hun forstod hva hun hadde gjort. Hun stod ved siden av en fremmed mann. Foran ham stod Håkon. En annen mann holdt en revolver presset mot brorens tinning.

– Hvor faen kom hun fra? brølte mannen med revolveren. Før Selma rakk å reagere, grep den andre mannen tak i henne og bendte armen hennes bak på ryggen.

– Au, slipp meg! Det smertet så hun måtte bøye seg fremover.

– Skyt dem begge. Ham først! ropte mannen som holdt armen hennes, og hun hørte klikket da hanen ble dratt tilbake.

– Nei! Hun ville ikke se, men greide ikke å la være. Blikket ble dratt mot broren. Han så først skrekkslagen på henne, men så ble øynene mørke. I en voldsom fart skjøt Håkons albue ut til siden og traff mannen med revolveren midt i magen. Mannen klappet sammen, og Håkon bykset bort fra ham og kastet seg over mannen som holdt Selma. Med ett slag hadde han sendt den andre mannen i bakken, og Selma var løs fra jerngrepet. Men da Håkon grep om henne for å hjelpe henne opp, var mannen med våpenet på føttene igjen.

Hun så ham i øyekroken, og han hadde hevet revolveren truende mot dem. Hanen var allerede trukket tilbake, og han trykket på avtrekkeren. Selma så et lysglimt da kulen kom. Skuddet gjallet dumpt og hardt over Sølvkroneskogen og bredte seg som bølger utover hele Apenes.

Kapittel 1

Horten, april 1923

Ekkoet fra skuddet gjallet i Selmas ører. Lamslått stirret hun på revolvermannen. Hvert øyeblikk ventet hun å kjenne smerten fra kulen som boret seg inn i kroppen. Men ingenting skjedde.

– Kom! Håkon dro henne i armen, og hun forsøkte å følge etter ham, vekk fra den truende faren og inn i tåken som ville beskytte dem. Men hun så seg ikke for og snublet i sine egne ben.

– Håkon! Hun ropte på ham idet hun deiset i bakken, men det var for sent. Han var der. Mannen som hadde skutt tronet over henne. Hun så rett inn i løpet på revolveren, og hun rakk ikke å bli redd, før han trakk hanen tilbake enda en gang.

– Nei! Håkon ropte opp bak henne et sted, men han måtte være for langt unna. Hun løftet armen for å avverge kulen, da noe mørkt kom farende ut fra skogen. I et byks var Svarten forbi henne og hoppet rett mot mannen.

Igjen drønnet det i Sølvkroneskogen, og Selma hørte Svarten klynke. Så var Håkon der og la mannen i bakken. Fortumlet reiste hun seg opp og så at broren allerede hadde full kontroll på angriperen. Han hadde fått tak i revolveren og holdt mannen nede. Men hvor var hunden?

Hun myste inn i tåkehavet rundt seg.

– Svarten? Hun hørte at hunden pep et sted i nærheten, men vegret seg for å gå inn i den grå og tette skogen rundt dem. For det var enda en mann å passe seg for, han som hadde beordret skuddene, og Selma ante ikke hvor han var. Men Svartens svake pistring fikk henne likevel til å våge. Den hadde reddet livet hennes og var alt Ruth hadde igjen etter Jerven. Om den var skadet, måtte hun hjelpe den. Usikkert gikk hun i den retningen hun hadde sett hunden forsvinne.

Hun fant Svarten bare noen meter unna. Den gjorde noen hjelpeløse forsøk på å reise seg, men sank tilbake til bakken med et lidende klynk.

– Å nei! Hun knelte ved siden av den. Hunden pustet fort, og da hun strøk over pelsen, ble hun klissete på hånden. Hun behøvde ikke å se for å forstå at det var blod. Hunden hadde tatt kulen som var ment for henne.

Tårene fylte øynene, og hun strøk Svarten trøstende over hodet. Tankene gikk til Ruth. Hun ville bli knust om Svarten døde.

– Så så, hvisket hun. – Vi skal hjelpe deg.

– Er den død? Håkon lød bekymret. Han hadde fått angriperen opp på føttene og kom nærmere mens han holdt mannen under kontroll med revolveren.

– Nei, svarte hun. – Ikke ennå. Hun stirret ned på skuddsåret, hvor blodet fortsatt rant. Kulen måtte tas ut, såret måtte sys og … Hun svelget anstrengt. – Jeg må finne Joakim, sa hun. – Han kan hjelpe Svarten.

Hun skulle akkurat til å reise seg da det knakk i grener bak ryggen hennes. Selma fór sammen, og Håkon trakk hanen tilbake på revolveren og hevet den mot tåkehavet foran dem.

– Hallo? Er det noen her? lød det gjennom tåken. Selmas skuldre sank ned igjen. Det var en kjent stemme, det var politibetjent Evensen.

– Vi er her! Hun reiste seg opp. – Det er politiet, forklarte hun Håkon, som sikret revolveren akkurat idet politibetjent Evensen og to andre menn kom ut av tåken foran dem. At noen skulle komme dem til unnsetning, hadde ikke streifet henne, men nå innså hun at skuddene måtte ha varslet hele bydelen.

– Hva skjedde? spurte herr Evensen.

– Håkon ble angrepet, sa Selma. – Av to menn som arbeider for Steingal. Han der skjøt, forklarte hun og pekte på mannen Håkon holdt. – Den andre forsvant.

– Jeg hørte skuddet og var på vei hit da jeg støtte på en fremmed. Han kom løpende ned fra kollen, kastet seg inn i en bil og kjørte herfra i full fart, sa Evensen. – Jeg skal sørge for at han blir etterlyst. Men først må vi få denne karen her i arresten.

Han gikk bort til Håkon og overtok både mannen og revolveren. – Kanskje De kan bli med til stasjonen, herr Ørvold, og avgi forklaring?

– Ja, men først må jeg få hunden i hus. Han gikk bort til Selma og så trist ned på Svarten. – Den kan ikke ligge her og dø.

– Ja vel, sa politibetjent Evensen. – Da ser jeg Dem senere i kveld. Og De må også avgi forklaring, frøken Olsen.

– Ja, det forstår jeg, svarte hun og kikket ned på Svarten. – Først må jeg se til at hunden får behandling. Kan jeg avgi forklaring til herr Kvisle? Hun trodde han ville komme innom i løpet av kvelden, for å se til Ruth etter det som hadde skjedd med Svarten.

– Det kan De, svarte Evensen. – Men ikke drøy det for lenge.

– Nei, det skal jeg ikke, svarte hun. Før hadde hun utsatt avhørene, men ikke denne gangen. Hva om Ingeborg, Ole Johan eller noen andre hadde gått på disse gale mennene med skytevåpen i tåkehavet? Hun grøsset ved tanken.

Håkon løftet opp Svarten så snart politibetjent Evensen hadde tatt med seg fangen og mennene sine ut av skogen. Hunden klynket kraftløst og sårt, og Selma krympet seg.

Broren begynte å gå. – Han er kald og skjelver.

– Han må ikke dø, svarte hun gråtkvalt og fulgte etter. – Er det noe jeg kan gjøre?

– Du har gjort mer enn nok, kjære deg, sa han. – Om ikke du hadde kommet, ville jeg vært død nå. Men hva gjorde du egentlig her i skogen?

– Jeg skulle hente deg og Åsta. Jeg fikk karakterene mine fra middelskolen i dag, og Joakim har dratt for å kjøpe kake til oss. Jeg ville at dere skulle være med på feiringen.

– Så du bestod? Gratulerer! svarte Håkon. – Men jeg er redd det ikke blir tid til feiring akkurat nå. Denne vesle karen sliter, og det haster med ham.

– Ja, men kanskje vi kan redde ham. Joakim må ha kommet tilbake fra byen nå. Jeg skal få ham til å operere Svarten. Hun så Håkons tvilende blikk, men overså det. – Jeg løper i forveien, fortsatte hun, løftet skjørtet og satte i vei hjemover.

Hun kom ut av skogen i full fart da hun så Joakims bil parkert utenfor huset. Han var i ferd med å henge fra seg frakken da hun stormet inn i gangen. Han snudde seg mot henne og ble blek.

– Selma? Du er full av blod!

– Det er Svartens. Du må redde ham, Joakim. Han er blitt skutt på! Han tok kulen som var ment for meg.

– Hva er det du sier?

– Jeg skal forklare etterpå, men du må hjelpe ham. Vær så snill, han reddet livet mitt!

Håkon kom inn med Svarten, og Joakims blikk ble dratt mot dyret i armene hans.

– Ja vel, sa han. – Rydd kjøkkenbordet og legg ham på et håndkle. Jeg skal se hva jeg kan gjøre.

Selma hjalp Joakim med å holde hunden bedøvet med eter. Joakim hadde det han trengte av utstyr i doktorvesken, bortsett fra en barberhøvel som faren donerte så de kunne fjerne pelsen rundt kulehullet. Selma så på den grå huden som kom til syne da pelsen falt bort, og hun bet seg i leppen. Fra stuen hørte hun Ingeborg gråte dempet, og hun hadde fått et glimt av de sorgtunge ansiktene til både Ole Johan, Einar og Ruth. På kort tid hadde Svarten blitt en del av familien, en de ville savne om han ble borte.

– Hvordan ser det ut? Hun kikket bort på Joakim. Han arbeidet konsentrert mens han undersøkte såret med sikre fingre og stødig blikk.

– Kulen har gått rett igjennom, inn i buken og ut her ved skulderen. Han pekte og viste. – Det er vanskelig å vite med sikkerhet, men det ser ikke ut til at noen indre organer er alvorlig skadet. Men han blør fortsatt uten at jeg forstår hvorfor.

Han løftet litt på hånden hennes. – Vær forsiktig med eteren.

– Ja, naturligvis. Hun konsentrerte seg om fillen med bedøvelsesmiddel igjen og holdt øye med Svartens øyne og snute slik Joakim hadde bedt henne om.

– Jeg tror … begynte Joakim, men avsluttet aldri setningen. I stedet fant han frem nål og medisinsk tråd og begynte å sy.

Det ble helt stille på kjøkkenet mens han arbeidet. Det var bare Selma og Joakim der. De andre ventet i stuen.

– Tusen takk, Joakim, hvisket hun. – For at du gjør dette for meg.

– Ikke takk meg ennå, svarte han lavt. – Vi får se hvordan det går.

– Uansett hva som skjer, så er jeg svært takknemlig. Jeg vil bare at du skal vite det.

Han kikket skrått opp på henne.

– Jeg gjør alt for deg, det vet du, men dette gjør jeg først og fremst for Svarten. Han og jeg er kanskje ikke så gode venner, men han reddet livet ditt, og jeg gjør hva jeg kan for å redde ham.

Joakim rettet seg opp og klippet av tråden. – Blødningen er stanset, og han er sydd sammen. Jeg kan ikke gjøre mer for øyeblikket. Joakim fikk en dyp rynke i pannen. – Det beste hadde vært om han ble liggende helt stille i noen dager, så ikke blødningen tar til igjen, men det er vel ikke mulig å få til. Vi får bare krysse fingrene og håpe det beste. Kan du holde hodet hans?

Joakim tok et forsiktig grep under hoftene og skuldrene på Svarten og løftet ham opp. Med blikket festet på såret bar han Svarten bort fra bordet og la hunden ned i en kurv på gulvet. Der ble den lagt varsomt til rette, før Joakim reiste seg. Han dro av seg det blodige forkleet han hadde brukt over klærne og vasket hendene i utslagsvasken.

Selma så henført på ham. Egentlig hadde hun vel ventet at han skulle løfte på et øyenbryn av forespørselen hennes om å operere hunden. Kanskje si noe om at det bare var en hund og ikke verdt å bruke tid på, men han hadde ikke gjort det. Han hadde gjort alt han kunne for å redde hundens liv.

– Jeg skylder deg en unnskyldning, sa hun lavt.

– Hvorfor det? Han tørket hendene og la hodet på skakke.

– Jeg trodde ikke du ville ta deg bryet med Svarten.

– Trodde du at jeg skulle være fin på det? Han smilte. – At jeg ikke ville fornedre meg til å redde en hund? I så fall er vi to om det, fortsatte han med en tørr latter. – Men det føltes godt å hjelpe stakkaren. Joakim skottet bort på Svarten. – Han var der da du trengte hjelp.

– Ja, jeg vet det. Hun la kinnet mot brystet hans. Tankene om hendelsene i skogen presset seg på, og de var vonde og ubehagelige.

– Hva gjør vi nå? Med Svarten, mener jeg? Det føltes tryggere å snakke om hunden enn det som hadde skjedd.

– Han vil nok være slått ut i noen timer, svarte Joakim. – Vi får se hva vi gjør når han våkner. Men nå vil jeg vite alt som skjedde. Hvorfor har jeg operert en hund til tross for at det er langt under min verdighet? spøkte han.

Hun lo litt, men det lød nervøst, og latteren satte seg snart fast i halsen. Det var vanskelig å snakke om. Hun forklarte raskt, men likevel kjente hun skrekken komme krypende tilbake. Da hun husket hvordan mannen hadde stått over henne med revolveren siktet inn mot hodet hennes, begynte knærne å skjelve, og hun var glad hun kunne støtte seg til Joakim.

Han trakk pusten dypt inn og strammet taket om ryggen hennes.

– Jeg kunne ha mistet deg, hvisket han beveget inn mot håret hennes.