Emma Reyes

Brev fra min barndom

Prolog av Leila Guerrero

Emma Reyes

Brev fra min barndom

Prolog av Leila Guerrero

PROLOG

Klar løvinne og mørk løvinne

I løpet av de første minuttene i den koreanske filmen Old Boy, regissert av Chan-wook Park, blir hovedrolleinnehaveren kidnappet av ukjente gjerningsmenn, og våkner like etter i et rom uten vinduer, men hvor det er et bad, en seng og et bilde med påskriften «Le, og verden vil le sammen med deg, gråt og du vil gråte alene» og en TV hvor de viser nyheten om at hans kone akkurat har blitt drept. Oh Dae-su aner ikke hvordan han har havnet der, eller hvorfor, eller når han får slippe fri. Det aner ikke den som ser på heller. Timene, dagene, månedene går i denne klaustrofobiske dødskampen: En perversitet – kidnappingen – inni en annen perversitet, som er den evige pinselen. Femten år senere, fortsatt uten å vite hvorfor han har blitt kidnappet, forlater han dette rommet, forvandlet til en hatets maskin, til den perfekte drapsmann.

På samme måte som Oh Dae-su fremstår for den som ser på – som et vesen skapt av lidelsen, uten noe som kan forklare, eller dermed lindre, denne lidelsen, fremstår kolombianske Emma Reyes for leserne av Erindringens korrespondanse: Som ei fem år gammel jente, innestengt i et rom i et fattigstrøk i Bogotá, hvor det hver morgen er en mystisk kvinne som heter María, som etter å ha låst opp døren tvinger Emma til å gå til dynga for å tømme potta hun har brukt i løpet av natten, før hun låser henne inne igjen resten av dagen. Emma bor sammen med storesøsteren sin, Helena, og en gutt som heter Eduardo, som de kaller «Lusa». De tre er bestandig møkkete, underernært, og de tilbringer tiden i det rommet, uten vinduer, uten vann, uten elektrisk lys, et rom de ikke kan forlate, bortsett fra til bestemte tider. Reyes forteller aldri hvem frøken María er, og aldri hvorfor, og hvor lenge hun har vært så rundhåndet med den brutale behandlingen av dem. Hvem er pappaen til Emma, hvem er mammaen, hvorfor må hun leve under så redselsfulle forhold? Det finnes ingen svar – verken på disse eller på andre spørsmål. Som om hun skulle vært en slags fortellerekspert, virker det som at Emma Reyes vet at disse løse trådene ikke gjør annet enn å understreke det redselsfulle: En grusomhet man verken vet hvor stammer fra, eller hvorfor, og som derfor – vilkårlig og uten forklaring – kan vedvare i det uendelige. Men til forskjell fra Oh Dae-su er ikke Emma full av hat, men av nysgjerrighet når hun endelig kommer seg ut av isolasjonen, hun reiser rundt i Latin-Amerika, hun gifter seg med en skulptør, hun vinner et kunststipend som lærling hos André Lothe i Paris, hun flytter til Europa, hun blir en berømt billedkunstner, hun hjelper alle de andre kolombianske billedkunstnerne som setter fot på det gamle kontinentet, hun gifter seg med en lege og dør i Burdeos i 2003, åttifire år gammel. Og oppi det hele skriver hun tjuetre brev til sin venn og landsmann, essayisten, politikeren og historikeren Germán Arciniegas, hvor hun forteller ham om barndommen sin: De tjuetre brevene som utgjør denne boken, som først ble utgitt i 2012 av det kolombianske forlaget Laguna Libros, som solgte ut flere utgaver i hjemlandet og som kritikerne roste opp i skyene. Hvilket får oss til å tenke at det er noe i den setningen som hang på veggen på rommet til Oh Dae-su – «Le og verden ler med deg, gråt og du gråter alene» – at den er bærer av noe veldig sant, fordi selv om Erindringens korrespondanse er en fortelling om ulykke, er den langt fra å være noen klagende bok, men heller en bok skrevet med den ypperste grad av humoristisk sans. Eller, om du vil, en bok skrevet av en som har skjønt at hun kan formidle det tragiske i livet sitt med det mest passende redskapet – altså litteraturen – og således forvandle det til prosaens tragiske seiersrus. Eller noe i den dur.

Emma Reyes ble født i 1919, og selv om hun skriver disse brevene mellom 1969 og 1997, begynner historien hun forteller, på tjuetallet, og slutter på trettitallet. Hun ble kjent med Germán Arciniegas i Paris i 1947, under en tilstelning i regi av UNESCO, og de fortsatte å være gode venner siden. Det var han som oppfordret henne til å fortelle, i brevform, om den barndommen det kostet henne så mye å snakke om (men som det heldigvis var mindre vanskelig å skrive om). Emma Reyes konsentrerte seg om en periode som begynner når hun er fem år gammel, på rommet i den kolombianske hovedstaden, og fortsetter med at de flytter til Guateque, deretter til Fusagasugá, og videre om livet i nonneklosteret hvor hun og søsteren blir boende etter at María forlater dem for godt – og hvor de tilbringer år underlagt den mest åndfulle mishandling – og ender i en hjerteflimrende avslutning (som får meg til å tenke på filmen Midnight Express, når hovedpersonen i et uventet øyeblikk – idet fengselsvokteren dør – tar nøklene til fengselet i Istanbul hvor han sitter fanget og spaserer ut hoveddøren). I løpet av alle disse årene ble Emma og søsteren hennes utnyttet, slått, foraktet og fornærmet på det groveste av de fleste voksne de møtte på sin vei. Så dette er en fortelling om ulykke, men om en ulykke som blir gjenfortalt med så mye ynde det er mulig å forestille seg.

I fortellingen møter vi barn som gjennomgår, på Dickensk vis, alle slags former for krenkelser. Barn som ikke kjenner betydningen av ordene «pappa» og «mamma» («De lot meg være igjen sammen med fillefransen som satte seg sammen med meg for å leke med snurrebassen. En dag spurte han meg om jeg hadde mamma og pappa, og jeg spurte hva det var for noe, og han sa at det visste ikke han heller»), barn som blir behandlet med en brutalitet man bare har lest om (María føder et barn som hun verken mater eller vasker, og som hun forlater på en dørstokk kort tid etter at han er født, til Emmas desperate protester), barn som omtrent ikke får noe å spise, som omtrent ikke leker (eller som finner opp leker fra den ytterste nød: som å gjemme seg i en mursteinovn i timevis, og vente på at en høne skal legge et egg), barn som i bunn og grunn lever en forbannet barndom. Men på tross av alt dette skriver Emma Reyes helt uten å synes synd på seg selv, eller anklage noen, og uten enhver form for selvmedlidenhet. Trikset ligger blant annet i det den kolombianske redaktøren og journalisten Camilo Jiménez skrev da han omtalte boken på bloggen sin elojoenlapaja: «Hennes største kraft ligger i presisjonen og i mengden detaljer, men særlig i innfallsvinkelen: Forfatteren skriver når hun er blitt voksen, men den som snakker i boken, er den jenta hun var. Hun løfter aldri blikket, hun fullfører aldri opplevelsene hun beskriver med kunnskapen hun innehar når hun skriver som voksen, hun fortsetter å betrakte dem med de samme øynene som da hendelsene fant sted.» Sånn er det, for eksempel når hun erindrer bibelhistoriene som nonnene fortalte dem, Emma Reyes forteller med stemmen til den jenta hun var, og ikke med stemmen til en voksen som vet hvordan ting henger sammen: «En annen gang fortalte hun oss historien om en gutt som het Jesus, og mammaen til den gutten het også María, de var veldig fattige og hadde reist på et esel, akkurat som oss da vi skulle til Guateque. Men den Jesusgutten hadde tre pappaer, en som bodde sammen med mammaen og som het Josef og var snekker, og en annen pappa som var gammel og hadde skjegg og bodde i himmelen mellom skyene og som var veldig rik. Nonnen fortalte oss at han dessuten var eieren av hele verden, av alle fuglene, alle trærne, alle elvene, alle blomstene, alle fjellene, stjernene, at alt det var hans. Den tredje pappaen het Den hellige ånd og var ikke en mann, men en due som bestandig var ute og fløy. Men siden mammaen bodde alene sammen med den fattige pappaen, hadde de ikke engang et hus å bo i, og da Jesusgutten ble født, måtte hun dra og føde i huset til et esel og en ku. Men den gamle pappaen, han som var rik og bodde i himmelen, sendte en stjerne sammen med noen venner av seg, som også var veldig rike og som het Reyes (Reyes betyr konger på spansk), akkurat som oss, de herremennene dro for å besøke Jesusbarnet i huset til kua og eselet, og de hadde med seg masse gaver og gull og smykker, og da var han ikke fattig lenger, men rik. Jeg ba henne om å ta oss med til der hvor gutten befant seg, men hun sa at gutten ikke var på jorda lenger, at han hadde dratt for å bo sammen med den rike pappaen sin mellom skyene, men at hvis vi var greie og lydige jenter, kom vi til å se ham i himmelen. Vi satt i timevis og så opp på himmelen for å se om vi kunne se ham.»

Emma Reyes er fryktinngytende (som når hun forteller om hvordan Marías baby er helt innsmurt i bæsj og så blek at han nesten er gjennomsiktig, fordi han aldri blir tatt ut i dagslys), morsom (som når hun går seg bort i landsbyen hvor María driver sjokoladeutsalget og noen naboer vil hjelpe henne og spør: «Hvem er mammaen din?» og hun svarer: «Sjokoladebutikken»), direkte («Jeg hadde aldri sett henne så rasende, hun grep oss i armene og slang oss i gulvet, tok av seg en av støvlettene og begynte å slå oss i hodet, i ansiktet og der hun kom til. – Spyttslikkere, spyttslikkere, spyttslikkere … Det var det eneste ordet som kom ut av munnen hennes. Da hun ble lei av å slå oss med støvletten, grep hun oss etter flettene og begynte å denge oss i veggen med hodet først, og blodet rant nedover beina og armene våre»), ironisk («Den kjekke presten var fra et sted som het Spania, og det var de herremennene fra Spania som hadde med seg Gud til oss og alle helgenene vi hadde i kapellet»), og hun avslutter brevene sine med noen helt perfekte avrundinger, med en dronnings uforskammethet, som om hun plutselig bestemmer seg for å fri skuldrene sine for en ubehagelig byrde, på den hånligste måte: «På nytt hørte vi lyden av nøkler og lenker, og da døren åpnet seg, kom det en solstråle inn i rommet, og på gulvet kunne man se skyggen av nonnene som fjernet seg. Døren ble lukket bak dem og ble et skille mellom oss og verden de neste femten årene. En stor klem til alle. Emma. Paris, januar 1970.» Hvor har hun disse evnene fra, hun som ikke lærte seg å lese og skrive før hun var tenåring og som aldri viste noen interesse for bøker? Kan hende kommer det fra samme stedet som alt det andre: Der ønsket om å bli billedkunstner kom fra, når det, etter en barndom som den hun hadde, ville gitt mer mening dersom hun å ønsket å bli drapskvinne.

I ett av de første brevene hun skrev til Arciniegas, husker Emma Reyes at det bedrøvelige rommet de bodde på i Bogotá, lå i nærheten av et bryggeri som het Klar løvinne og mørk løvinne. Dette er de perfekte ordene for å beskrive definisjonen av det hun var.

LEILA GUERRIERO

BREV NUMMER 1

Min kjære Germán:

I dag klokka tolv dro general De Gaulle fra Elyseen, og den eneste bagasjen han hadde med seg, var elleve millioner, ni hundre og førtitre tusen, to hundre og trettitre ganger nei som de elleve millioner, ni hundre og førtitre tusen, to hundre og trettitre franskmennene har avvist ham med.

Overraskende nok har de følelsesmessige rivningene knyttet til denne nyheten brakt fram de aller mest avsidesliggende erindringene jeg har fra barndommen i hukommelsen min.

Hjemmet vårt bestod av ett lite rom, uten vinduer og med en eneste dør som vendte ut mot gaten. Rommet lå i Carrera Séptima-gaten i et fattigstrøk ved navn San Cristóbal i Bogotá. Trikken passerte rett foran huset og stoppet noen meter lenger unna, ved et bryggeri som het Leona Pura y Leona Oscura. På dette rommet bodde jeg sammen med søsteren min, Helena, en gutt jeg aldri visste hva het, men som vi kalte «Lusa», og en dame jeg bare kan huske som et hav av svart hår som hun pleide å dekke helt til, og når hun hadde det løst, skrek jeg av redsel og gjemte meg under den eneste sengen i rommet.

Vi tilbrakte livet ute i gaten: Hver morgen måtte jeg gå til dynga som lå bak bryggeriet for å tømme potta vi hadde brukt om natten; potta var enorm og hvit og egentlig emaljert, men det var nesten ikke emalje igjen på den. Det hendte aldri at potta ikke var fylt helt til randen, og lukten fra den var så kvalmende at jeg ofte kastet opp. Vi hadde verken strøm eller toalett på rommet vårt; det eneste toalettet vi hadde, var den potta, der gjorde vi både nummer én og nummer to, flytende og fast form. De turene mellom rommet vårt og dynga var dagens verste øyeblikk. Jeg måtte gå mens jeg nesten holdt pusten, med blikket festet på bæsjen, mens jeg fulgte rytmen dens, livredd for at det skulle skvulpe over før jeg kom fram, for da ble jeg straffet på grusomt vis. Jeg holdt potta hardt fast med begge hender, som om jeg bar på noe veldig verdifullt. Vekten av den var også veldig, større enn jeg var sterk. Siden søsteren min var eldre enn meg, måtte hun gå til brønnen for å hente vannet vi trengte den dagen, og «Lusa» gikk for å hente kull og deretter rydde asken, så de kunne aldri hjelpe meg med å bære potta, fordi de skulle den andre veien. Når jeg var ferdig med å tømme potta på dynga, begynte dagens lykkeligste øyeblikk. Alle barna i nabolaget tilbrakte dagen på dynga, de lekte og ropte, de løp rundt et fjell av leire, de ertet hverandre, de sloss, de tumlet rundt mellom sølepyttene og lette rundt i søppelet med bare hendene, på leting etter det vi kalte skatter: Blikkbokser til å spille på, gamle sko, biter med ståltråd eller gummi, stokker, gamle kjoler; alt var spennende, for dette var vår lekestue. Jeg kunne ikke leke så mye, for jeg var den minste der, og de store ville ikke leke med meg. Så den eneste vennen jeg hadde, var Haltepinken, selv om han også var større enn meg. Haltepinken hadde mistet hele det ene beinet, trikken hadde kjørt over det en dag han lekte med å legge ølkorker fra La Leona-ølet på trikkeskinnene for at de skulle bli så flate som mynter. Han gikk, som alle de andre, uten sko og ved hjelp av en stokk og sitt eneste bein klarte han å gjøre noen helt utrolige hopp, det var ingen som klarte å ta ham igjen når han la på sprang.

Haltepinken sto alltid og ventet på meg ved inngangen til dynga, jeg tømte potta og vasket den fort ren med noe gras eller gammelt papir, og gjemte den i et hull, alltid det samme hullet, på baksiden av en eukalyptus. En dag ville ikke Haltepinken leke, for han hadde vondt i magen, og vi satte oss ved foten av leirefjellet for å se på de andre som lekte. Leira var våt, og jeg begynte å lage en leirdukke. Haltepinken hadde alltid på seg den eneste buksa han eide, som var tre ganger større enn ham og som han holdt oppe rundt livet med et snøre. Han gjemte alt mulig i lommene på den buksa: steiner, snurrebasser, skinnsnører, krystallkuler og en kniv uten skjefte. Da jeg var ferdig med å lage leirdukken, tok han den, trakk fram den halve kniven sin og brukte knivspissen til å lage to hull i hodet på den til øyne, og et større som var munnen. Men da han var ferdig, sa han:

– Den er veldig liten den dokka, vi lager den større.

Og så gjorde vi den større ved å ta på mer leire.

Da vi kom tilbake dagen etter, lå dukken der vi hadde lagt den fra oss, og Haltepinken sa:

– Kom, vi lager den større. Og så kom de andre tilbake også og de sa:

– Kom, så lager vi den større.

Noen fant en gammel treplate som var veldig, veldig stor, og så bestemte vi oss for gjøre så dukken vokste helt til den var like stor som platen, og da kunne vi bære den rundt på platen og leke prosesjoner. I flere dager på rad gjorde vi dukken større og større, helt til den var like stor som platen. Så bestemte vi oss for å gi den et navn, vi bestemte oss for å kalle den General Rebollo. Jeg aner ikke hvorfor vi valgte det navnet, men General Rebollo ble i hvert fall en gud for oss: Vi kledte på ham alt vi fant på søppeldynga, og det var ingen som løp om kapp, eller sloss eller hoppet rundt lenger. Alt vi lekte, handlet om General Rebollo, og General Rebollo var naturligvis hovedpersonen i alt vi fant på. I dagevis befant vi oss ingen andre steder enn rundt platen hans, noen ganger lot vi som han var god, andre ganger ond, men aller mest var han en magisk og mektig mann, og sånn gikk det mange dager og mange søndager, som var de verste dagene i uka for meg. Hver søndag, fra klokka tolv på dagen og helt til kvelden, låste de meg inne alene på rommet vårt: Det eneste lyset jeg hadde, var det som kom inn gjennom sprekkene og det store hullet i bølgeblikkplaten som var døren, og jeg satt i timevis med øyet mot hullet for å se hva som skjedde ute i gaten og for å slippe å være så redd. Vanligvis, når damen med det lange håret kom tilbake med Helena og Lusa, fant de meg sovende ved døren, helt utslitt etter å ha sett så mye ut gjennom hullet og drømt så mye om General Rebollo.

Etter å ha vært inspirasjonen vår til sånn omtrent tusen og én leker sluttet General Rebollo gradvis å være helten vår, for de bitte små fantasievnene våre fant ikke lenger tilstedeværelsen hans inspirerende og antallet kandidater til å leke med ham ble mindre for hver dag som gikk. General Rebollo begynte å tilbringe lange timer alene, og det var ikke lenger noen som fornyet dekorasjonene han var dekket med. Helt til den dagen da Haltepinken, som fortsatt var generalens mest trofaste følgesvenn, gikk opp på en gammel kasse, slo tre ganger i den med sin improviserte stokk, og ropte med en tynn og følelsesladet stemme:

– General Rebollo har dødd!

De som blir født inn i den slags omgivelser, vet hva sult, kulde og død betyr. Med bøyde hoder og øynene fulle av tårer nærmet vi oss sakte General Rebollo.

– Ned på knærne! ropte Haltepinken på nytt.

Alle gikk ned på knærne, nesten kvalt av all gråten og ingen turte å si et ord. Sønnen til kullselgeren, som var stor, pleide bestandig å sitte på en stein og lese avissider han fant i søpla. Med en avis i hånden nærmet han seg gruppen og sa:

– Små drittunger, hvis generalen har dødd, så begrav ham, da. Og så gikk han.

Alle reiste seg, og så bestemte vi oss for å løfte platen med generalen og begrave ham på søpledynga. Men alle våre anstrengelser var til ingen nytte, for vi klarte ikke engang å rikke på platen. Vi løste det ved å begrave ham bit for bit, vi delte hvert bein i tre, og det samme med armene. Haltepinken sa at vi måtte begrave hodet helt. Noen fant en gammel blikkboks, og der la vi hodet, og de fire største gikk først da de bar det bort. Alle gikk på rekke etter dem, mens vi gråt som en gjeng foreldreløse barn. Den samme seremonien ble gjentatt med hver del av beina og armene, det eneste som var igjen, var torsoen, og den delte vi i mange deler og begynte å lage masse leirekuler og da det ikke var noe igjen av General Rebollos torso, bestemte vi oss for å leke krig med kulene.

EMMA REYES

Paris, 28. april 1969