Jane Mysen

74

Flammedans

Galskapens hus

Jane Mysen

74

Flammedans

Galskapens hus

Personer i Flammedans

Tønset
Anna Jonsdatter | – | en kvinne av taterslekt
Nikolai | – | Annas avdøde ektemann
Linnea | – | Anna og Fjell-Niels’ datter
Anna Line | – | Linnea og Mathias’ datter
Elias | – | Elsebe og Nikolais sønn
Bjarne | – | et av Annas sankebarn etter Mathilde
Oda | – | Annas datter, har bodd hos Abigail noen år
Nora | – | Anna og Jørgens datter og odelsjente
Siri | – | Anna og Jørgens datter
Holger | – | Anna og Nikolais sønn
Atle | – | Nikolais halvbror og Annas ektemann
Jørgen Garmo | – | Annas avdøde ektemann
Frederik Hesteskjærer | – | Annas storebror
Abigail | – | Frederiks avdøde hustru
Doris | – | Abigail og Frederiks datter
Turid Lia | – | Annas svigerinne
Stein Gåsbakk | – | Turids ektemann, doktor
Ivar | – | Turid og Christians sønn
Mariana | – | Turid og Christians datter
Kjersti | – | Turids fosterbarn
Tom | – | en gutt Linnea hadde et forhold til
Mathias | – | Linneas tidligere kjæreste fra Kristiania
Måneskinn | – | Elias’ hustru, ung indianerkvinne
Raymond | – | Noras kjæreste (død)
Else | – | Nora og Raymonds datter
Isak | – | Nora og Raymonds sønn
Johannes | – | barnehjemsgutt som bor hos Anna og Atle
Lillehammer
Gunni | – | Et av Annas sankebarn etter Mathilde
Garp | – | Gunnis ektemann
Thea | – | Gunni og Garps datter
Mari og Dag | – | tidligere barnehjemsbarn, Gunni og Garps fosterbarn
Asgeir | – | Helenas avdøde ektemann
Helena Nordstad | – | Annas sankedatter
Vebjørn | – | Asgeir og Helenas sønn
Astrid | – | Helenas sankedatter, Gerd og Olafs datter (død)
Signe | – | Helenas og Aleksanders datter
Aleksander | – | ny eier av Blåsborttoppen, Helenas kjæreste
Janusfølget
Sophie | – | Janusfølgets leder
Janus | – | Sophies sønn
Levine | – | sigøynerkvinne
Amalia | – | Levines søster
Andre
Magda | – | Annas venninne i Trondhjem
Sigbjørn | – | Magdas ektemann (død)
Veslegutt | – | Magdas sønn (død)
Elise | – | Magdas datter
Hedda fra Nordskogen | – | klok kone, Frederiks kvinne
Enkefru Karoline | – | sydame i Kristiania
Torbjørn Claussen | – | Linneas ektemann (død)
Olav | – | Torbjørn Claussens sønn
Claudia Holmseth | – | Olavs mor
Rune Lia | – | Ivars fetter i Kristiania
Kari | – | fangstmann i Finland (død)
Heikki | – | bonde i Finland
Lars Stenbråten | – | storbonde, Romas far
Guro Stenbråten | – | Lars Stenbråtens hustru
Persongalleri for hele serien finner du på forfatterens hjemmeside: www.jane-mysen.no

Ordliste finnes bakerst i boken.

Slik sluttet forrige bok:

Dagen var på hell da Nora bestemte seg for å slå leir. Hun hadde tatt med seg to tepper, ett til seg selv og ett til Elsa. I tillegg hadde hun med ulveskinn som veslejenta kunne sove på.

Datteren hadde vært rolig gjennom hele dagen, hun likte visst å sitte på hesteryggen og se seg omkring. Nå fikk hun die. Det var den eneste næringen hun fikk, bortsett fra noe most, kokt kjøtt som Nora blandet ut i vann for at det skulle være lettere å spise.

Det var mye næring i brystmelk, datteren kunne leve lenge på det, men hun ville kanskje ha lagt på seg mer hvis hun hadde fått grøt og brød i tillegg.

Da Nora var ferdig med å amme, tullet hun barnet godt inn i teppet og la henne på ulveskinnet. Hvileplassen lå på en høyde, og da hun satte seg ved bålet, hadde hun god utsikt over egnen.

Ennå hadde hun ikke kommet til et vann, men regnet med at de ville gjøre det om ikke så altfor lenge. Bekken måtte jo komme fra et eller annet sted.

Da det plutselig dukket opp en tanke om at bekken kunne ende i en fjellsprekk, skjøv hun tanken vekk. Hun måtte gjøre alt hun kunne for å holde motet oppe.

Hun ble ikke sittende, men la seg snart ved siden av datteren. Lenge ble hun liggende og stirre opp mot himmelen. Det var rart å vite at moren og resten av familien var under den samme himmelen. Om hun bare hadde hatt vinger!

Morgenen etter brøt hun tidlig opp, og før morgenduggen var forsvunnet, hadde hun tilbakelagt et godt stykke. Hun bestemte seg for å fortsette enda en stund før de tok en hvil.

Elsa hadde sovnet i salen. Nora hadde aldri våget seg så langt fra stua, men nå var hun glad for at hun hadde brutt opp. Det var ennå mye igjen av sommeren.

Da hun kom opp på neste høyde, slapp et lite rop ut av henne. I dalsøkket lå et lite vann, men det var ikke vannet som fikk spenningen til å stige. Ikke langt fra vannkanten lå en stue! Den var mindre enn den de nettopp hadde forlatt, men det kom røyk fra skorsteinen. Det kunne bare bety at det var folk der!

Nora fikk det plutselig travelt og dro med seg hesten nedover åssiden. Flere ganger holdt hun på å falle, så ivrig var hun.

– La det være noen der! sa hun gang på gang. – La det være noen der!

Endelig nede oppdaget hun båten som lå fortøyd et stykke fra stua. Det så ut som den nettopp var brukt, for årene som hvilte i keipene, var fortsatt våte.

Det var nesten så hun sprang det siste stykket frem til stua, og da hun endelig var fremme, banket hun så hardt på døren at det hørtes som hun hadde tenkt å slå seg vei inn.

Lyder innenfra fikk hjertet til å galoppere i brystet, og hun hadde vanskelig for å puste. Det føltes som om hun skulle besvime. Bedre ble det ikke da døren ble åpnet og en kvinne viste seg i åpningen. Gammel og grå og med øyne så mørke som de mørkeste skogstjern.

Denne kvinnen hadde hun sett før. Hun kjente henne igjen med det samme. Det var kvinnen som hentet Isak!

1

Finland 1903

Nora ble stående og se lenge på kvinnen. Det var noe underlig ved øynene hennes som hun ikke hadde lagt merke til den gangen den gamle konen kom inn i Karis stue og hentet Isak. Hun fikk en følelse av at kvinnen kunne se tvers gjennom henne.

Vinger av usikkerhet slo i luften, og stillheten var trykkende.

«Jeg så stua fra høyden,» sa Nora og pekte mot åssiden.

Kvinnen nikket alvorlig. «Jeg har ventet på deg,» sa hun og kikket i retning hesten, hvor Elsa satt fastbundet. «Dere kom før jeg trodde,» fortsatte hun.

Nora så forundret på henne.

«Vil du ha melk?» spurte konen.

Noras tenner løp i vann. «Ja takk, gjerne,» svarte hun fort. Som om hun var redd for at konen ville ombestemme seg hvis hun ikke svarte raskt nok.

Den fremmede kvinnen nikket kort og snudde seg. Døren ble stående åpen etter henne idet hun gikk over jordgulvet, og Nora skyndte seg bort til hesten og løsnet båndene som datteren var festet med.

«Jeg kommer snart tilbake,» hvisket hun til hesten idet hun tok Elsa i armene og gikk mot døren.

Det første som møtte dem, var en krydderlignende duft, og da Nora gløttet opp på takbjelkene og oppdaget alle de små bukettene med urter og røtter, skjønte hun hvorfor. Ellers var rommet sparsomt innredet med et bord, to stoler og en krakk. En dør innerst i stuen vitnet om at det fantes et rom til.

Mye av det kvinnen eide, hang på veggene. Resten sto på gulvet, for det meste kurver og butter i forskjellige størrelser samt en slitt sopelime. Kvinnen hadde stilt seg ved bordet, og nå la Nora merke til at det var dekket på med to glass og en mugge med melk.

Da de satte seg, hadde de ikke vekslet mange ordene, og Nora betraktet tørst den gamles hånd da den la seg om håndtaket på muggen og løftet den. Deretter havnet den hvite, tykke strålen i Noras glass.

Det var med en følelse av andakt at hun la den ledige hånden om glasset og løftet det. Før hun kom til Finland, hadde hun tatt det som en selvfølge å få melk hver dag. Slik var det ikke nå lenger. Hun lukket øynene idet melken rant ned i halsen. Den var nysilt og kald, og hun maktet ikke å slutte før glasset var tomt.

Elsa stirret på den aldrende kvinnen med store, nysgjerrige øyne.

«Bor du alene?» spurte Nora og tørket seg om munnen med håndbaken.

Kvinnen nikket og sendte et blikk mot døren til naborommet.

Nora brant etter å spørre om Isak, men av en eller annen grunn følte hun at hun måtte vente, og at det var opp til kvinnen å fortelle det.

Elsa begynte plutselig å gråte. Hun presset ansiktet mot Noras bryst og var sulten. Idet Nora begynte å åpne blusen, reiste kvinnen seg.

Nora bøyde nakken. «Nå skal du få mat, barnet mitt,» hvisket hun.

Da hun hadde fått lagt datteren til brystet, kikket hun på kvinnen, som holdt på å legge i ovnen. Først nå kjente Nora hvor sliten hun var, og hun lente seg tungt mot ryggstøet og lukket øynene. Det var ikke bare vandringen som hadde tatt på. Det var like mye usikkerheten som hadde herjet i henne siden hun kom til dette øde landet. Etter at de hadde forlatt Karis hytte, hadde hun ikke visst i hvilken retning de hadde gått, eller om de noen gang ville komme til havnen. Å få se moren og resten av familien igjen kunne bli med drømmen, visste hun.

Kvinnen subbet over gulvet, men lyden ble dempet av den hardstampede jorden. Hun ble slukt av mørket i naborommet.

Nora var blitt glad da kvinnen snakket norsk, og nå følte hun seg på et vis trygg. Hun hadde mange spørsmål, men det hastet ikke. Hvis da ikke kvinnen plutselig fikk for seg at hun ikke ville ha dem der.

En lyd fikk Nora til å sperre opp øynene. Hun kikket seg over skulderen mot den mørke døråpningen innerst i rommet. Det var derfra lyden kom. Var det et barn?

I neste øyeblikk viste kvinnen seg i døren, og Nora gispet idet hun oppdaget barnet hun bar på. En liten stund var det som om rommet snurret rundt henne. Kunne det være mulig? Var det Isak?

Hun klarte ikke å tenke lenger, men fortsatte å stirre med en svak svie i øynene. Konen sa ingenting, bare stirret på Nora med de nesten svarte øynene sine. Nora brydde seg ikke med å dekke til brystet da hun reiste seg, og Elsa gryntet misfornøyd over å ha blitt avbrutt midt i måltidet.

«Isak,» sa Nora lavt. «Er det min Isak?»

Kvinnen svarte ikke, hun kunne like gjerne vært en statue.

Nora satte en misfornøyd Elsa ned på gulvet og strakte armene ut mot sønnen. Tårene hadde begynt å trille, og hun klarte ikke å styre de voldsomme følelsene. Da kvinnen ga henne sønnen, klarte ikke beina å bære henne lenger, og hun sank ned på knærne. Hun sanset knapt at Isak begynte å gråte, og at han strakte armene mot kvinnen som i flere måneder hadde tatt seg av ham.

Med armene godt rundt ham begynte Nora å rugge frem og tilbake. «Isak,» hvisket hun. «Kjære gutten min.»

Hun løftet hodet og møtte kvinnens blikk. «Takk for at du tok deg av ham! Tenk at du klarte å gjøre ham frisk! Jeg trodde at …» Også denne gangen avbrøt hun seg selv midt i setningen. Kroppen skalv, hodet var et sammensurium av tanker og følelsene så sterke at hun hadde problemer med å håndtere dem.

«Han ser godt ut og må ha vært frisk en stund,» fortsatte hun. «Hvorfor kom du ikke tilbake med ham?»

«Jeg gjorde som jeg fikk beskjed om,» svarte kvinnen alvorlig. «Jeg hentet ham og pleiet ham med melk og urter. Nå er han frisk nok til å være sammen med dere.»

Nora klemte den lille gutten inntil seg, og som langt bortefra hørte hun Elsa gråte. «Jeg trodde aldri at jeg skulle få seg deg igjen,» jamret Nora. «Jeg var sikker på at du var død.»

Mange ganger hadde hun sørget over at sønnen var borte, men selv om hun hadde tenkt at det verste kunne ha skjedd, hadde hun båret et lite håp om at han kunne være i live. Slik ble det når man levde i uvisshet.

Nå forsto hun bedre hvorfor hun ikke hadde kjent den voldsomme sorgen som kom når man mistet noen man var glad i. Innerst inne hadde hun visst at Isak var i live.

Kan hende hadde det vært viljen til å overleve som hadde fått henne til å føle som hun gjorde. Hadde hun hengitt seg til sorgen, ville hun neppe ha klart å ta seg av Elsa, og det kunne ha gått galt for dem begge.

Hun hadde ikke orket å sørge over tapet av Raymond heller, tenkte hun med ett. Da han forsvant, hadde hun hentet frem den samme indre styrken. Styrken som hadde gitt henne kraft til å overleve.

«Veslejenta er sulten,» brøt kvinnen inn i tankene hennes. «Jeg skal ta meg av gutten mens du gir henne bryst.»

Nora snudde seg mot Elsa, som gråt sårt. Et øyeblikk hadde hun glemt datteren. Kvinnen strakte armene mot Isak, og han lot seg villig løfte opp. Som om det var hun som skulle være moren hans, tenkte Nora og kjente hvordan det stakk i brystet. Det var så vidt hun klarte å gi fra seg Isak, men han var trygg i kvinnens favn. Like trygg som i hennes egne armer.

Nora løftet opp Elsa og reiste seg. Hun klarte ikke å slippe sønnen med blikket. Han lignet slik på Raymond at det nesten var skummelt, tenkte hun og fikk klump i halsen.

Kvinnen bar Isak med seg bort til bordet. Hånden hennes søkte mot bordplaten før hun satte seg.

Nok en gang la Nora Elsa til brystet. Hjertet ville ikke roe seg, det hoppet og danset. Det var nesten så hun ikke kunne tro det, men sønnen var frisk og nesten like stor som søsteren sin!

«Hva heter du?» spurte Nora med ett og følte med det samme at hun hadde gjort noe galt. Det var noe eget ved denne kvinnen. Det hvilte noe mystisk over skikkelsen.

«Folk kaller meg Urtekonen,» svarte kvinnen kort.

«Urtekonen?» gjentok Nora.

Kvinnen nikket og stirret på urtebukettene.

«Bor du alene?» fortsatte Nora å spørre.

Urtekonen nikket. «Ja, jeg bor alene.»

Nora visste plutselig ikke hva hun skulle si.

«Når drar dere videre?» spurte kvinnen med ett.

Det var vanskelig for Nora å forstå den plutselige tristheten som vellet opp i henne. Hun var blitt så lettet da hun oppdaget stua. Nå hadde hun endelig funnet et menneske å snakke med. Men det var dessverre ingenting ved den gamle som røpet at hun var like glad for å treffe henne, selv om hun sikkert var lettet over å kunne gi fra seg Isak.

«Jeg hadde håpet at jeg kunne bo her en stund,» svarte Nora lavmælt. «Jeg har vært lenge alene og vet ikke hvilken vei jeg skal dra.»

Kvinnen nikket. «Det var synd at han døde.»

«Ja,» hvisket Nora. «Det ble stille og tomt da Kari ble borte.»

Plutselig husket hun det øyeblikket hun hadde bestemt seg for å begrave ham. «Han lå i vedskjulet hele vinteren, men da jeg skulle begrave ham, var liket borte. Vet du hvordan det kunne skje?»

«Heikki og jeg hentet ham. Kari ligger nå begravd der slekten hans hviler.»

«Hvorfor sa dere ikke ifra til meg? Jeg kunne ha hjulpet dere.»

Kvinnen svarte ikke, og en tung, nesten kvelende stillhet la seg mellom dem.

Nora syntes at hun allerede hadde stilt for mange spørsmål, men klarte likevel ikke å stanse det neste. «Bor du her om vinteren også?»

Kvinnen nikket.

«Du er en gammel kvinne, men modig.»

«Det er ikke farligere for meg å bo slik. Andre gjør det jo.»

Nora forsto hvem hun siktet til, og plutselig var det umulig å tenke gjennom alt som skulle sies. Ordene formelig fosset ut av henne. «Er du i slekt med Kari?»

«Han var sønnen min,» svarte kvinnen kort.

«Du besøkte ham aldri.»

Kvinnen så taus på henne. Nora følte seg utilpass med ett. Hun var for fremfus. Å stille kvinnen så mange spørsmål passet seg ikke.

«Raymond, barnas far, er også død. Jeg tror i hvert fall det. Han forsvant en natt han satt vakt ved leirbålet. Det skjedde den samme natten som tvillingene ble født.»

Kvinnen gikk bort til en hylle innerst i rommet. Da hun var på vei tilbake, hadde hun noe i hånden. «Kari var for det meste alene, men alle som bor i denne delen av Finland, kjente ham,» sa hun og satte seg. «Han var en hjelpsom og god mann. Han hjalp meg også når jeg trengte det.» Hun hørtes sørgmodig ut nå.

Nora rørte forsiktig ved armen hennes. «Kari huset meg og barna mine. Jeg kommer aldri til å glemme gjestfriheten hans. Hadde det ikke vært for ham, ville ingen av oss ha vært i live nå. Og du hjalp meg da jeg trengte det som mest. Er det noe jeg kan gjøre til gjengjeld?»

«Jeg klarer meg.»

«Jeg tror ikke annet,» sa Nora fort, «men jeg tenkte at du kanskje kunne trenge hjelp til noe. Hvis du vil, kan jeg bli her en stund.»

Etter at Nora hadde sagt det, vellet skamfølelsen opp i henne. Kvinnen hadde fortalt at hun ikke trengte noen, og det var for sin egen og tvillingenes del at Nora ønsket å bli. Det hadde nok kvinnen forstått.

Kvinnen satte øynene i Nora. Hadde hun oppfattet håpet i stemmen hennes?

Nora kunne ikke utstå tanken på å bli alene igjen. Ikke nå når hun endelig hadde funnet denne kvinnen som til og med kunne snakke norsk. «Du vet sikkert hvilken vei jeg må dra for å komme til havnen,» fortsatte hun. «Frem til nå har jeg bare gjettet, men iblant har jeg tenkt at jeg aldri kommer til å finne veien hjem igjen.»

Urtekonen så alvorlig ut da hun svarte. «Jeg vet ikke i hvilken retning du må gå. Selv har jeg aldri vært så langt borte fra hjemmet mitt. I denne stua ble jeg født. I denne stua vokste jeg opp, og i denne stua vil jeg trekke mitt siste åndedrag.»

«Er du fra Norge? Siden du snakker morsmålet mitt, mener jeg.» Nora var forsiktigere nå.

«Min mor var norsk. Jeg lærte språket av henne.»

«Du snakker flytende.»

«Mor og jeg var for det meste alene. Folk skydde oss som pesten etter at far døde.»

«Var det noe smittsomt han døde av? Var folk redde for å bli smittet?»

Kvinnen vendte ansiktet mot det eneste vinduet i rommet. Utsikten var vakker. Som i et eventyr, tenkte Nora.

«Folk trodde at min mor var en trollkvinne. De mente at hun hadde tatt livet av far med urter.»

«Man trenger ikke å være en trollkvinne for å klare det.»

Kvinnen ristet på hodet. «Han døde etter å ha spist giftig sopp. Mor tilberedte den ikke. Han stekte den over et bål i skogen en gang han var på reinsdyrjakt.»

«Så leit,» hvisket Nora og sanset kvinnens smerte. Hun fikk vondt selv også når hun tenkte på tapet den lille familien hadde lidd.

«Hadde du noen søsken? Eller var det bare deg og din mor?»

Nora hadde glemt alt som het takt og tone, der hun fortsatte å stille spørsmål.

Kvinnen tok et bedre tak om Isak, og Nora ble myk om hjertet da han smilte mot det rynkete ansiktet. Det gjorde henne trygg på at han hadde hatt det godt hos den gamle konen. Gutten var lubben, og i kinnene lå en frisk rødme.

Det var så lenge siden Nora stilte spørsmålet, at hun nesten hadde glemt det da kvinnen svarte. «Jeg har en bror.»

«En bror? Bor han i nærheten?»

Elsa var akkurat ferdig med å die. Nå ville hun opp, og samtidig som Nora satte henne på fanget, reiste Urtekonen seg. Uten å si noe, ga hun Isak til Nora. Det var et tydelig tegn på at hun hadde gått for langt med spørsmålene sine, skjønte Nora, men det var så lenge siden hun hadde snakket med folk.

Det stakk i Nora da Isak begynte å illskrike, samtidig som han strakte armene mot den gamle kvinnen. Sønnen var bare spedbarnet da han ble hentet, og hadde ikke sett sin egen mor på nesten ti måneder. Han kjente henne ikke igjen.

Idet Nora reiste seg med et barn på hver arm, la Urtekonen noe på bordet og gikk mot utgangsdøren.

Nora stirret på gjenstanden som kvinnen hadde lagt fra seg. Det var en kniv, og hun gjenkjente den med det samme. Hun grep om skjeftet og løftet kniven mens spørsmålene virvlet i henne. Hvordan kunne det ha seg at kvinnen hadde Raymonds kniv? Hvor hadde hun fått tak i den?

Kniven ble liggende igjen på bordet da Nora gikk til vinduet, hvor hun kunne se Urtekonen på vei mot vannet. Isak gråt fremdeles. Tårene rant nedover hennes egne kinn også, og Elsa begynte å bli urolig. Nora vugget tvillingene mens hun forsøkte å håndtere følelsene som nok en gang bølget gjennom henne.

Urtekonen var nesten nede ved vannet nå. Der klatret hun opp i båten, skjøv fra land, satte seg på toften og tok årene. I neste øyeblikk rodde hun vekk med jevne, rolige åretak. Kanskje forventet hun at Nora og tvillingene skulle være borte når hun kom tilbake?

Tanken fikk Nora til å skjelve svakt. De kunne ikke dra så fort. Hun måtte forsøke å overtale kvinnen til å la dem bli. I hvert fall i noen dager.