Phil Knight

SHOE DOG

Memoarene til grunnleggeren av Nike

Oversatt av Inger Sverreson Holmes

Phil Knight

SHOE DOG

Memoarene til grunnleggeren av Nike

Oversatt av Inger Sverreson Holmes

Til mine barnebarn,

så de kan vite hvordan det var

I begynnerens sinn er det mange muligheter,

men i ekspertens er det få.

– Shunryu Suzuki, Zen-sinn, begynner-sinn     

DAGGRY

Jeg var oppe før alle andre, før fuglene, før sola. Jeg drakk en kopp kaffe, slukte en skive ristet brød, dro på meg shorts og genser og snørte de grønne løpeskoene mine. Så listet jeg meg stille ut bakdøra.

Jeg strakte på beina, baksiden av lårene, korsryggen og stønnet da jeg litt motvillig løp de første skrittene ned den kjølige veien og inn i tåka. Hvorfor er det alltid så vanskelig å komme i gang?

Ingen biler var å se, ingen mennesker, ingen tegn til liv. Jeg var helt alene, hadde verden for meg selv – selv om trærne virket merkelig klar over meg. Men så var jo dette Oregon. Det var som om trærne visste alt. At man alltid hadde trærne i ryggen.

For et vakkert sted å komme fra, tenkte jeg, og så meg rundt. Rolig, grønt, fredfylt – jeg var stolt over å kunne si at jeg kom fra Oregon, stolt over å fortelle at lille Portland er mitt fødested. Men jeg følte også et snev av lengsel etter noe annet. Selv om Oregon er vakkert, oppfatter mange det som et sted der det aldri har skjedd noe viktig, og der det heller ikke kommer til å skje noe. Det eneste vi fra Oregon er kjent for, er at vi en gang for lenge, lenge siden kjempet og ryddet oss en vei for å komme hit, The Oregon Trail. Siden den gangen har det meste vært temmelig tamt.

Den beste læreren jeg noensinne har hatt, et av de flotteste menneskene jeg har kjent, snakket ofte om denne veien. Vi har fødselsrett til denne veien, buldret han. Vår karakter, vår skjebne – vårt DNA. «Feigingene kom seg aldri av gårde», fortalte han, «og de svake døde underveis – dermed ble det oss som ble igjen».

Oss. Med pionerånden som utgangspunkt oppsto det en slags sjelden stamme langs denne veien, mente læreren min, vi fikk en slags overdreven tro på muligheter blandet med en svekket evne til pessimisme – og det var vår jobb som innbyggere av Oregon å holde denne stammen i live.

Jeg pleide å nikke, vise ham behørig respekt. Jeg elsket fyren. Men innimellom, når jeg gikk derfra, tenkte jeg: Herlighet! Det er jo bare en grusvei!

Denne tåkefylte morgenen, denne skjebnesvangre morgenen i 1962, hadde jeg nettopp banet meg min egen vei – hjem igjen etter sju lange år borte. Det var rart å være hjemme, rart å piskes av det daglige regnværet igjen. Enda rarere var det å bo sammen med foreldrene og søstrene mine igjen og sove i samme seng som jeg hadde gjort gjennom hele oppveksten. Sent på kvelden lå jeg på ryggen og stirret på lærebøkene fra college, på high school-pokaler og på blå vinnerbånd og tenkte: «Er dette meg? Fremdeles?»

Jeg beveget meg raskere nedover veien. Pusten min dannet runde frostskyer som svevde av gårde i tåka. Jeg nøt den første fysiske oppvåkningen, dette strålende øyeblikket før tanken er helt klar, når lemmer og ledd begynner å løsne opp, og du kjenner at det fysiske ved kroppen er i ferd med å smelte. Fra fast til flytende.

Raskere, sa jeg til meg selv. Raskere.

På papiret, tenkte jeg, er jeg voksen. Utdannet ved et bra college – University of Oregon. Mastergrad fra Stanford, et ansett økonomisk fakultet. Overlevde ett år i militæret – Fort Lewis og Fort Eustis. CV-en min beskrev meg som velutdannet, dyktig soldat, en tjuefire år gammel mann i sin glansalder … så hvorfor, tenkte jeg, føler jeg meg fremdeles som en unge?

Eller enda verre, som den samme sjenerte, bleke, syltynne guttungen jeg alltid hadde vært.

Kanskje fordi jeg fremdeles ikke hadde opplevd noe i livet. I hvert fall ikke de forførende og spennende sidene av tilværelsen. Jeg hadde aldri smakt en sigarett, aldri prøvd stoff, aldri brutt en regel, langt mindre en lov. Sekstitallet hadde så vidt begynt, opprørets tidsalder, og jeg var det eneste mennesket i USA som ennå ikke hadde gjort opprør. Jeg kunne ikke huske én eneste gang jeg hadde latt alt fare og gjort noe uventet.

Jeg hadde aldri vært sammen med en jente.

Om jeg hadde en tendens til å dvele ved alt jeg ikke var, var det én enkel grunn til det. Det var det jeg kunne best. Jeg syntes det var vanskeligere å beskrive hvem jeg var eller vite hva jeg kunne bli. I likhet med alle vennene mine ønsket jeg å lykkes. I motsetning til vennene mine visste jeg ikke hva det innebar å lykkes. Penger? Kanskje. Kone? Barn? Hus? Jo da, hvis jeg var heldig. Dette var målene jeg hadde lært å hige etter, og en del av meg ønsket dem instinktivt. Men innerst inne søkte jeg noe annet, noe mer. Jeg hadde en intens følelse av at vår tid er kort, kortere enn vi kan forstå, like kort som en løpetur om morgenen, og jeg ville at min tid skulle være betydningsfull. Og fylt av mening. Og kreativ. Og viktig. Men fremfor alt … annerledes.

Jeg ville sette mitt preg på verden.

Jeg ville vinne.

Nei, det stemmer ikke. Jeg ville ikke tape.

Og så skjedde det. Idet mitt unge hjerte begynte å pumpe, idet mine rosa lunger utvidet seg som vingene på en fugl, idet trærne mistet konturene og ble til et grønt slør, så jeg det hele for meg, nøyaktig hva jeg ville at livet mitt skulle bestå i. Lek.

Ja, tenkte jeg, slik er det. Det er det riktige ordet. Jeg hadde alltid ant at lykkens hemmelighet, skjønnhetens eller sannhetens essens, eller alt vi kan trenge å vite om det, lå et sted i det øyeblikket der ballen befinner seg midt i luften, der begge boksere kjenner på seg at det er like før gong-gongen slår, der sprinterne nærmer seg målstreken og publikum reiser seg som om de var ett. Det ligger en jublende klarhet i dette pulserende halve sekundet før vi vet hvem som vinner eller taper. Jeg ville at dette, uansett hva det var, skulle bli mitt liv, min hverdag.

Andre ganger fantaserte jeg om å bli en stor forfatter, dyktig journalist, betydningsfull politiker. Men min høyeste drøm var alltid å bli en stor idrettsmann. Dessverre hadde skjebnen gjort meg god, men ikke enestående. Da jeg var tjuefire år, innså jeg at dette var en kjensgjerning jeg måtte avfinne meg med. Jeg var aktiv løper da jeg gikk på universitetet i Oregon, og fikk plassering tre av fire år. Men det var også det hele. Idet jeg nå økte tempoet og sprang den ene friske kilometeren etter den andre mens den stigende sola satte de laveste furugreinene i brann, spurte jeg meg selv: Hva om det fantes en måte jeg kunne føle det samme som idrettsutøvere på, uten selv å være utøver? Å leke hele tiden i stedet for å jobbe? Eller glede seg så mye over arbeidet at lek og arbeid nesten blir det samme.

Verden var så full av krig og smerte og elendighet, hverdagsslitet var så utmattende og ofte så urettferdig – kanskje det eneste svaret, tenkte jeg, var å finne seg en fantastisk drøm, en drøm som virket verdig, som virket morsom, som jeg kunne passe inn i … og så forfølge den med en idrettsutøvers fokuserte innsatsvilje og målbevissthet. Om man liker det eller ikke, er livet en konkurranse. Den som benekter denne sannheten, som nekter å kjempe, blir stående igjen på sidelinjen, og det var slett ikke det jeg ville. Mindre enn alt annet ville jeg befinne meg der.

Det førte som bestandig tanken til min Ville Idé. Kanskje, tenkte jeg, bare kanskje, bør jeg se enda en gang på min Ville Idé. Kunne min Ville Idé bli virkelig … kanskje?

Kanskje.

Nei, nei, tenkte jeg og løp raskere, raskere, løp som om jeg jaget noen og ble jaget på samme tid. Det skal fungere. Jeg skal få det til å fungere. Jeg gir pokker i kanskje.

Plutselig smilte jeg. Ja, nesten lo. Dyvåt av svette, lettere og mer uanstrengt enn noen gang, så jeg min Ville Idé stråle fremfor meg, den lokket meg og virket ikke lenger like vill. Den så ikke engang ut som en idé. Den så ut som et sted. Som et menneske eller en levende ånd som fantes lenge før meg, atskilt fra meg, men også en del av meg. Det høres kanskje litt høytflyvende ut, litt vilt. Men det var slik jeg følte det.

Eller kanskje gjorde jeg ikke det. Kanskje jeg i ettertid opphøyer dette eurekaøyeblikket, og destillerer mange eurekaøyeblikk til ett. Eller kanskje, om det fantes et slikt øyeblikk, skyldtes det bare at jeg var høy på adrenalin. Jeg vet ikke. Det er umulig å si. Så mye fra disse dagene, og månedene og årene som de etter hvert ble til, er blitt borte på samme måte som de runde frostskyene fra pusten min. Ansikter, tall, beslutninger som en gang virket evige og uavvendelige, har nå forsvunnet.

Det som blir igjen, er denne betryggende vissheten, denne ene skinnende sannheten som aldri forsvinner. Da jeg var tjuefire år, fikk jeg en Vill Idé, og på tross av at jeg var svimmel av eksistensiell angst og frykt for fremtiden, slik enhver ung mann og kvinne er midt i tjueårene, besluttet jeg meg for at verden består av ville ideer. Historien er én eneste lang parade av ville ideer. Alt jeg satte høyt – bøker, sport, demokrati – begynte som ville ideer.

For den saks skyld er få ideer like ville som min yndlingsbeskjeftigelse, løping. Det er tøft. Det gjør vondt. Det er risikabelt. Belønningene er få og langt fra selvsagte. Når du løper rundt en oval bane eller nedover en øde vei, har du ikke noe egentlig mål. I hvert fall ikke et som fullt ut kan berettige innsatsen. Selve handlingen er målet. Det er ikke bare det at det ikke finnes en målstrek; det er du selv som definerer målstreken. Uansett hvilken glede eller gevinst du utleder fra løpingen, må du finne det i deg selv. Alt ligger i hvordan du anskueliggjør det, hvordan du selger det til deg selv.

Alle som løper, vet det. Du løper og løper, kilometer på kilometer, og du vet aldri helt hvorfor. Du forteller deg selv at du løper mot et eller annet mål, higer etter en adrenalinbølge, men egentlig løper du fordi alternativet, å slutte å løpe, skremmer livet av deg.

Denne morgenen i 1962 sa jeg derfor til meg selv: La alle andre få kalle ideen din vill … du skal bare fortsette. Ikke stopp. Ikke tenk på å stoppe engang før du kommer dit, og ikke tenk så mye over hvor «der» er. Uansett hva som kommer, skal du ikke stoppe.

Dette verdifulle, forutseende, inntrengende rådet klarte jeg å gi meg selv, ut av løse luften, og på en eller annen måte klarte jeg å ta det imot. Et halvt århundre senere mener jeg at det er det beste rådet, kanskje det eneste, noen av oss noen gang bør gi.

DEL ÉN

Men her, forstår du, må man løpe det forteste du kan, for å holde seg på samme sted. Hvis man vil til et annet sted, må man løpe dobbelt så fort som det!

Lewis Carroll, Alice. Gjennom speilet og det hun fant der