Judith Redline Coopey

Lys i mørket

Judith Redline Coopey

Lys i mørket

Til Lou

Kapittel 1

1903 …

Jesse døde i dag. Her på Redfield Farm, der vi vokste opp. Jeg er glad for at det skjedde her og ikke et eller annet sted vestpå, der ingen kjente ham og ingen ville sørget over ham. Og enda verre, der ingen kjente ham da han var ung og full av liv og lidenskap. Jeg kommer sannsynligvis til å følge etter ham om et par år. Sånn har det alltid vært. Født her, oppvokst her. Blitt gammel her. Hele tiden to år etter Jesse.

Vi skal gravlegge ham på Vennenes kirkegård ved Spring Meadow. Sammen med mamma, pappa og Abby. Der vil han være lykkelig, sammen med de andre kvekerne. Og stillheten. Jesse elsket alltid stillheten under andaktsmøtene. Den rørte ved noe i ham, sa han. Nå kan han glede seg over den til evig tid.

Han laget rabalder nok her da vi var unge. Han hatet slaveriet, og holdt oss i ånde med hatet sitt. Ja, ikke misforstå. Jeg hatet det, jeg også, men Jesse la aldri skjul på hatet sitt. Han var aktivt imot det helt fra han var en liten gutt.

… 1837

Den første gangen jeg fikk vite om det, var i 1837, da jeg var ni, og Jesse var elleve. Redfield Farm lå på samme sted som i dag, på et høydedrag i Bedford County, med utsikt over Dunning’s Creek. Landskapet skråner slakt og har flott, vidstrakt utsikt over elven som bukter seg nordover. Jordene var beitemarker på den tiden. Kuene pleide å samle seg i skyggen under trærne og sto der og viftet vekk fluene i ettermiddagsheten. Jesse og jeg trasket barbente nedover skråningen, han med fiskestang og jeg med et bærspann i hånden.

«Se, Jesse! En slange!» Jeg hoppet til side for reptilet som gled over stien.

«Ikke tråkk på den,» sa han enkelt. Det var sånn han var. Ubekymret. Han gikk foran meg med fiskestangen i hånden, mark i lommen og stråhatt på hodet.

Jeg sprang for å ta ham igjen. Jeg var liksom alltid noen skritt bak Jesse. Jeg tilbrakte på en måte hele livet mitt der. «Hvorfor har du det alltid så travelt?» Jeg gjorde et byks, for å unngå å tråkke i en kuruke.

«Det er ikke så ofte jeg får tid til å gå og fiske.»

Det var sant. Det var ikke mye tid til fritidssysler når man drev en gård, og det gjaldt ikke bare de voksne. Det ble forventet at min bror gjorde en voksen manns arbeid hver dag. Nå litt utpå sommeren var høyet berget i hus, kornet vokste fremdeles, og det var nesten ferie for oss, bortsett fra rutinearbeid vi alltid måtte gjøre om morgenen og om kvelden. Og Jesse var ikke den som lot sjansen gå fra seg.

Det var da jeg fikk øye på henne. Det vil si, jeg kan ikke si at jeg egentlig så henne, men jeg fikk i hvert fall et glimt av henne. Og mer trengte jeg ikke heller. Jeg visste straks at det var Pru Hartley, som hele tiden gikk rundt og snek og fikk med seg alt som skjedde. Jeg visste ikke hvorfor jeg hadde så mye imot henne. Kanskje det var utseendet hennes. Hun virket ikke frisk. Hun var tynn og blek. Eller kanskje det var det at hun gikk og snek hele tiden. Det ble liksom alltid bråk der hun var, og det hatet jeg.

«Jesse!» hvisket jeg halvhøyt. Han snudde seg. Jeg nikket mot den andre bredden og mimet navnet hennes. Pru viste seg aldri hvis hun trodde hun kunne unngå å bli sett. Jesse nikket. Vi tok av til høyre og fulgte stien langs elven.

«Har du tenkt å fiske her?» spurte jeg. Bjørnebærkrattet lå lenger nede, like ved der hvor skogen begynte, men jeg ville helst ikke være for langt vekke fra Jesse, i tilfelle det dukket opp slanger. Jeg likte ikke slanger. Det gjør jeg fremdeles ikke. Og ikke hadde jeg lyst til å støte på Pru når jeg var alene heller. Hun hadde en egen evne til å vente til man ble opptatt med noe, og så dukket hun plutselig opp, som en ånd i en fillehaug.

«Ikke her,» svarte Jesse. «Det er altfor mye sol her. Nede mellom trærne. Det er mer skygge der. Fisken er ikke dum. Den søker inn i skyggen når det er varmt, den også.»

Jeg var allerede på vei mot trærne, med bærspannet i hånden. «Kom igjen, da. Jeg ser bjørnebærene allerede.» Jeg hoppet og sprang langs bredden og stoppet et øyeblikk og plukket noen solhattblomster til å pynte forklelommen med. Jeg likte å pynte litt på den enkle, brune kjolen og forkleet mitt. Pappa ville sagt at jeg var forfengelig, men jeg tenkte som så at når Gud hadde skapt blomstene, likte han sikkert pynt, han også. Litt, i hvert fall.

Jeg var fremme ved bjørnebærkrattet, og de første bærene laget tydelige lyder mot bunnen av bærspannet. Jesse gikk forbi meg og litt videre ned langs bredden for å finne en plass der han kunne kaste ut snøret. Jeg mistet ham av syne, men konsentrerte meg om bærplukkingen, og holdt samtidig et stjålent øye med omgivelsene, i tilfelle Pru prøvde å snike seg innpå meg. Etter en stund så jeg opp, men Jesse var ikke å se. Spannet var nesten fullt, så jeg satte det ned ved siden av stien for å gå og se etter ham. Men så ombestemte jeg meg og tok det med likevel. Det var ikke godt å vite hvor Pru var, men hun var troende til å stjele både spannet og bærene mine. Det visste jeg bare så altfor godt.

Jeg fikk plutselig øye på Jesse. Han satt sammenkrøkt bak en nedfalt trestamme og hadde satt fiskestangen fra seg mot en Y-formet grein like ved. Han signaliserte med hånden at jeg måtte være musestille. Jeg stoppet, så meg rundt og prøvde å finne ut hva han gjemte seg for, men så ingenting. Jeg listet meg ut av stien og bort til ham.

«Hva er det?» hvisket jeg.

Han pekte mot en skyggefull buktning i elven, der greinene på et lønnetre nådde nesten helt ned til vannet. Med det samme så jeg ingenting, men så skjelnet jeg et par ben ute i vannet. Bena til en mann. Resten av ham var skjult mellom greinene på lønnetreet. Buksene hans var fillete og fulle av hull, og huden som var synlig gjennom hullene, var umiskjennelig svart. Jeg snappet etter pusten. Jeg hadde aldri sett en svart mann før. Vi satt musestille, uten å røre oss. Bena flyttet seg sakte og forsiktig ut fra skjulestedet mellom lønnegreinene, og en høy, mørkhudet mann, kledd i fillete klær, var plutselig helt synlig, mindre enn tjue meter fra oss.

Vi holdt pusten og stirret storøyd på ham, med alle sanser på vakt. De var to stykker, unge, sterke menn, tydelig på vakt. De vasset gjennom vannet som nådde dem til midt på leggen mens de hele tiden kikket seg nervøst rundt. De var på vei nedover i elven, vekk fra oss. Ryggene deres glinset i solen. Vi holdt oss fremdeles gjemt, våget knapt å puste engang, selv flere minutter etter at de var forsvunnet.

«Tror du de er rømlinger?» hvisket jeg.

«Selvfølgelig er de rømlinger.»

«Hvor skal de, tror du?»

«Jeg vet ikke. Nordover, kanskje. Vekk fra slaveriet.» Jesse hadde en egen måte å tolke tingene på, allerede da, som om han visste alt.

«Nordover hvor da?»

«Canada, sannsynligvis. De har ikke slaver der oppe.»

«Vi har da ikke slaver her heller. Hvorfor blir de ikke bare her?» Jeg lot øynene gli over buskaset på den andre siden av elven. Pru sto gjemt der borte et sted. Hadde hun sett de to mennene, hun også?

Jesse fnyste, irritert over uvitenheten min. «Det er slavejegere her. De risikerer å bli tatt.»

«Slavejegere?»

«Folk som jakter på slaver for å få finnerlønn.»

«Finnerlønn?» Dette gikk over min forstand.

«Penger. De som eier slavene, vil ha dem tilbake, så de utlover finnerlønn til dem som klarer å oppspore dem. Slavejegerne tjener gode penger på sånt.»

Jeg fikk plutselig et glimt av Pru igjen, på den andre siden av elven. Det lyse håret hennes avslørte henne, til og med inne i det tette buskaset. Jeg snudde meg mot Jesse igjen. «Det er dårlig gjort. Hvordan skal de klare å komme seg til Canada da, uten å bli tatt?»

«Folk hjelper dem.»

«Hvilke folk?»

«Folk som oss. Kvekere. Venner som synes at slaveri er en vederstyggelighet.»

Jeg var full av beundring over alle de vanskelige ordene han kunne. Vederstyggelighet. Jeg hadde hørt det før, under et møte, men jeg hadde bare en vag, uklar idé om hva det betydde. Og jeg var langt fra selvsikker nok til å ta det i min munn. Men sånn var det ikke med Jesse. Han sto gjerne frem på møtene, han, elleve år gammel, og preket og formante og prøvde å lede Vennene inn på den riktige veien. Han kunne stå foran forsamlingen og riste pekefingeren mot dem, rød i ansiktet av indignasjon.

Vi ventet til de to fargede mennene var forsvunnet, til vi ikke hørte en lyd lenger, og så gikk vi bort til stedet der Jesse hadde satt fra seg fiskestangen sin. Han hadde en fisk på kroken. Han løsnet den og slapp den ned i et nett han hadde hengende fra baklommen.

«Hent bærene dine,» sa han. «Vi går.»

Jeg rettet blikket mot Pru Hartleys gjemmested igjen og ropte til henne: «Hei, Pru, du kan like gjerne komme frem! Vi har sett deg!»

Jesse hysjet på meg. Han ville ikke at hun skulle komme frem. Han hadde ikke lyst til å snakke med henne. Det hadde ikke jeg heller, men det irriterte meg at hun trodde hun kunne lure oss.

Vi satte kurs hjemover, og jeg trasket som vanlig bak ham, taus og tankefull. Det var kvelende varmt fremdeles, og fluene summet rundt ansiktene våre. Svetten piplet frem under Jesses stråhatt. Jeg kastet et nytt blikk mot buskaset på den andre siden av elven. Jeg visste at Pru var der borte et sted. At hun holdt øye med oss. Men dette nye som var skjedd, opptok tankene mine helt og fullt.

«Jesse,» sa jeg, «hvem er det som hjelper dem? Hvilke Venner, mener jeg?»

«Det kan jeg ikke si. Ville ikke sagt det om jeg kunne heller,» svarte han. «Så få som mulig bør vite det. Så slipper vi å lyve hvis noen spør.»

«Jeg har aldri sett en neger før.»

«Det har jeg. I Bedford. Jeg så noen frigitte negre som bor der. Og en gang, da jeg og pappa var der, så jeg en slavejeger. Han satt på hesten sin og dro etter seg en neger som var lenket. Jeg ble så rasende at blodet kokte i meg.»

«Å.» Jeg så for meg mannen som snublet etter hesten. «Så grusomt.»

Vi kom frem til baksiden av det lille huset vårt, og Jesse gikk rundt til forsiden med fisken, så mamma kunne koke den til middag.

«Å, Jesse, du er så flink,» sa hun og smilte. «Og du også, Ann!» Hun tok spannet med bærene.

Jesse sprang bort til låven for å snakke med pappa. Jeg tok bærene med bort til springen for å skylle støvet av dem, og hele tiden tenkte jeg på de stakkars slavene og deres grusomme skjebne. Noen få minutter senere så jeg opp og så Jesse på ryggen av Old Hand, en av ploghestene våre. Han satt bak storebroren vår, Ben, og så veldig viktig ut, ja, han følte seg så viktig at det var så vidt han nedlot seg til å nikke da jeg vinket til ham. Begge guttene satt barbente, med bena nærmest i spagat over den brede hesteryggen, mens det store dyret luntet ut fra plassen foran låven og oppover veien.

Jeg gikk tilbake til huset, der søsteren min, Mary, akkurat satte to nybakte brød til avkjøling i vindusposten. Lillebroren min, Nathaniel, lekte med en katt på tunet.

«Mamma?»

«Ja, Ann.»

«Hvorfor har noen mennesker slaver?»

«For at de skal arbeide for dem, lille venn. Hvorfor spør du om det?»

«Jesse og jeg så to svarte menn nede ved elven. Jesse sa at det var slaver som var på flukt.»

Mamma fikk et bekymret uttrykk i ansiktet. «Det er triste greier,» mumlet hun. «Gå og hent smørkjernen, så kan du og Rachel hjelpe hverandre med å kjerne smør.»

«Mamma?»

«Ja?»

«Hvorfor går Pru Hartley rundt og sniker hele tiden?»

«Hvem vet, kjære deg? Kanskje hun ikke gjør det. Kanskje hun bare er litt nysgjerrig. Stakkars barn. Hun har jo ingenting. Kom i gang med smørkjerningen nå.»

Jeg gikk lydig ut døren og bort til den lille bygningen over kilden, kildehuset, som vi kalte det, og hentet smørkjernen så mor kunne fylle den med melk. Deretter bakset vi den ut sammen og plasserte den i skyggen av en stor eik ved siden av huset, og jeg satte meg på benken for å begynne på den forhatte jobben. Den var langtekkelig, kjedelig og tung. Selv langt utpå ettermiddagen var varmen trykkende, og fluene ga meg ikke fred et øyeblikk. Jeg talte mine pålagte tusen stampinger og så meg rundt etter Rachel. Hun var bare sju, og gikk som oftest rundt i sin egen drømmeverden. Hadde jeg ikke vært oppdratt som en ordentlig kvekerjente, ville jeg vært fristet til å kalle henne lat.

«Rachel!» ropte jeg. «Din tur!»

Rachel svarte fra den andre siden av bakkekammen ovenfor huset, og det hørtes som om hun var langt borte. «Jeg er her!»

Ja, du er der, og jeg er her, tenkte jeg. Jeg fortsatte å kjerne, men hadde ikke store forhåpningene om at Rachel ville komme og avløse meg. Hun var lyshåret, med store, blå øyne, og hadde en helt spesiell plass i fars hjerte. Ikke det at han ikke var glad i oss andre, for det var han. Men Rachel slapp å gjøre seg fortjent til kjærligheten hans. Hun ble automatisk elsket fordi hun var så vakker.

Jeg fortsatte å kinne. Skyggene ble lengre og lengre. Pappa gikk forbi meg på vei til låven og klappet meg på hodet. «Du er den flittigste av oss, alle sammen, Ann,» sa han. «Du er skapt for et liv i arbeid.»

Jeg visste at det var ment som en kompliment, men jeg følte det ikke slik. Jeg lurte på hvordan det var å være Rachel, sorgløs og glad hele tiden. Alles favorittjente, pen, smilende og full av sjarm og latter. Hun ble som regel unnskyldt om hun kastet bort tiden på ørkesløse ting. Men jeg kunne selvfølgelig hatt det mye verre i livet. Jeg kunne for eksempel vært Pru Hartley, gått rundt i kjoler laget av gamle melsekker og måttet slåss om både mat og annet med ni brødre og søstre.

Melken var i ferd med å bli til smør, så jeg fortsatte å stake. Det verket i både ryggen og armene, men jeg stoppet ikke så mye som et øyeblikk. Jeg hadde sluttet å telle da det ble klart at Rachel ikke ville komme og avløse meg. Sakte, men sikkert dannet smøret seg.

«Mamma! Nå er det smør!»

Mary kom gående over gårdsplassen med en stor trebolle og to treskjeer, og sammen øste vi den overflødige væsken opp i bollen og ga den til grisene, og til slutt flyttet vi smøret over i bollen.

«Dette kommer til å smake veldig godt på det nybakte brødet mitt,» smilte Mary. Jeg slepte kjernen tilbake til kildehuset og vasket den, mens Mary tok bollen med smør og gikk tilbake til huset.

Da jeg kom inn, var bordet dekket til middag, med to benker, en på hver side. Pappa hadde allerede satt seg på plassen sin ved bordenden, og mor holdt på å øse opp lapskaus fra kjelen over ildstedet.

Jesse og Ben kom inn, løftet opp tre år gamle Nathaniel og fem år gamle Elizabeth og satte dem på enden av hver av benkene, slik at de ble sittende nær mamma. Amos Redfields familie satte seg for å spise, tre gutter på den ene benken og fire jenter på den andre.

Vi ba bordbønn, en altfor lang bordbønn etter min mening, og jeg kikket stjålent opp for å se om pappa hadde løftet hodet. Endelig gjorde han det, og så brøt han et stykke av brødet og smurte smør på det. Han tok en bit og tygget, signalet til at alle kunne begynne å spise. Vi kastet oss over maten, og skjeene laget klirrende lyder mot tinntallerkenene.

Jesse var sprekkeferdig etter å få fortelle nyheten sin. Han vred seg rastløst og utålmodig på benken og holdt øye med pappa, for å få signal om at han kunne begynne å snakke. Amos nikket til ham.

«Det er problemer, pappa,» sa han.

«Hva slags problemer?»

«Vel, de to negrene, du vet, de som jeg og Ann så i ettermiddag, de som jeg fortalte deg om, ikke sant?»

«Ja?»

«Jeg og Ben red bort til onkel Sammy Grainger for å se om vi kunne få dem hektet på, slik du sa.»

«Hva betyr hekte dem på?» spurte jeg.

«Hysj, la dem snakke ferdig,» sa mor.

«Og …?» Amos så avventende på Jesse.

«Onkel Sammy ble med oss ned til elven, og vi lette overalt, men fant dem ikke. På veien tilbake så vi at Zeke Barnes satt på gjerdet utenfor skolen i Alum Bank. Han sa at han satt og holdt vakt over to negre som var låst inne på skolen for Charlie Marsh og Rad Hartley.»

«Låst inne på skolen?»

«Ja, sir. Charlie og Rad oppdaget de to negrene rett etter at jeg og Ann så dem og sa til dem at de skulle gjemme dem på skolen til de var trygge. Og så dro de rett til Bedford for å finne en slavejeger som de så der borte i går. Han hadde utlovet belønning for to slaver som hadde rømt fra North Carolina.» Jesse hadde så mye å fortelle at han ble rent andpusten. Ben overtok og fortalte videre.

«Mens vi sto der og snakket med Zeke, kom Rad og Charlie og slavejegeren. Han tok noen lenker opp av salveskene sine og lenket de to slavene med dem. De prøvde å komme seg unna, men Zeke og Rad og Charlie hjalp slavejegeren med å holde dem fast. Han ga Rad og Charlie hver sin tjuedollarmynt! Og Zeke fikk en hel dollar bare for å ha holdt vakt over dem!»

«Onkel Sammy var rasende,» tilføyde Jesse. «Han sa ingenting, men du vet hvordan han ser ut når han er sint. Rød som en tomat i fjeset! Han reiste virkelig bust!»

Jeg satt taus og lyttet mens tankene raste rundt i hodet. Så det var derfor Pru hadde vært nede ved elven! Hun hadde sett negrene, hun også. Og så hadde hun løpt hjem og fortalt den døgenikten av en far hun hadde om dem, og se nå hva som var skjedd!

Pappa lyttet til guttenes fortelling uten å fortrekke en mine. Han møtte mammas blikk et par ganger, men så straks vekk igjen. Han var full av sinne, han også, et sinne som ville komme ut. Denne uken, eller den neste, eller neste måned, kom han til å reise seg under et møte og snakke om hvilken ond forbannelse slaveriet var.

Men Rad Hartley og Charlie Marsh ville ikke være der, så de ville ikke få høre det. De var ikke medlemmer av vennesamfunnet – ikke nå lenger, i hvert fall. Rad var blitt utestengt fra møtene på grunn av drikkingen sin, og mamma sa at resten av familien hans hadde falt fra. Jeg så for meg hele Hartley-gjengen, alle tolv – alle med det samme kornfargede håret – stående på et overheng over elven, mens vannet gravde seg inn under dem, til de ramlet ned og forsvant. De andre vennene kom til å bli oppfordret til ikke å ha noe med Rad eller Charlie å gjøre mer, til ikke å leie dem inn til å gjøre jobber, ikke kjøpe noe av dem, og ikke låne dem noe. Det ble prisen de måtte betale for forræderiet sitt.

Jesse var rød i ansiktet av sinne mens han og Ben fortalte om slavehandleren som hadde ridd sørover med de to fargede mennene på slep. De beskrev det hele så levende at jeg så det for meg, de to slavene med bøyde hoder, hendene lenket sammen på ryggen, lenket til hverandre med brede metallkjeder om halsen.

Jeg så det like tydelig som om jeg hadde vært der sammen med dem. Hjertet økte farten. Jeg visste allerede da at alle mennesker burde bli behandlet med respekt, til og med personer som Zeke og Rad og Charlie. Men jeg visste lite om hva den kunnskapen, og min bror Jesse, skulle komme til å bety for meg.

Kapittel 2

1847

Pru Hartley var ikke ferdig med meg. Langt derifra. Hartley-klanen bodde over høydedraget på den andre siden av elven. Det gikk ikke an å se den falleferdige hytten deres fra Redfield Farm, men den var der, og det var de også. Vi fikk stadig beviser på det – kyllinger som forsvant fra hønsegården vår, en sigd en av oss hadde lagt igjen et sted, som forsvant – pappa sa at de stjal alt de kunne få med seg. De var rett og slett onde, hele gjengen, og den verste av dem alle, i hvert fall for meg, var Pru. Hun visste hvordan hun skulle plage meg og lot aldri en sjanse gå fra seg til å gjøre det.

Mamma døde da hun satte til verden det åttende barnet sitt, da jeg var tolv år gammel, og pappa satt igjen med sju barn han måtte oppdra alene. Babyen, en gutt, døde også. Mary var seksten, så hun måtte arbeide fra morgen til kveld, men jeg gjorde nesten like mye. Ben og Jesse hjalp til med gårdsarbeidet, og Mary og jeg laget mat, vasket og tok oss av de minste barna, Betsy og Nathaniel. Rachel, derimot, som var ti, gjorde lite og ingenting.

Mary var snill. Hun lignet mye på mamma. Men jeg forsto ikke det da, naturligvis. Det var først mange år senere jeg så mamma igjen i ansiktsuttrykkene og bevegelsene hennes. Men hun ble fort voksen, og i 1844, da hun var tjue, begynte de unge mennene å bli interesserte i henne. De kunne stå på møtene og glane på henne, og jeg skjønte at det ikke kom til å ta lange tiden før hun ikke var hos oss lenger. En ung mann fra Osterburg dukket opp, høy, rødmusset og full av godt humør. Han het Noah Poole, og han var en kveker. Det var en god ting. Amos Redfield ville ikke at døtrene hans skulle gifte seg med noen utenfor vennesamfunnet.

Det gikk ikke lange tiden før Mary var gift og flyttet til Osterburg, og ikke så lenge etter bryllupet var hun blitt mamma også. Og jeg overtok arbeidet hennes hjemme. Jeg regnet med at det ble midlertidig og trodde at jeg ville være gift innen jeg fylt tjue, jeg også, men jeg tok feil. Jeg fikk lære at «midlertidig» kan være veldig lenge.

Rachel hjalp aldri til. Velsigne henne, hun var jo bare med på kjøtt og flesk. Men jeg kunne godt tenkt meg litt mer hjelp. Det er tungt å ha så mye ansvar når du bare er seksten år. Rachel var ikke noe dårlig menneske. Det fantes ikke snev av ondskap i henne. Men hun så aldri det som var der rett foran nesen på henne. Arbeidet, mener jeg. Hun kunne sette seg ned ved siden av en haug med klær som skulle strykes, og fortelle deg i detalj om besøket sitt hos kusine Eva Blackburn, uten å ense klærne. Alle likte henne, så jeg sa aldri noe, men det var vanskelig å la være, det kan jeg skrive under på.

Når pappa tok sin plass ved bordenden nå, var det tomt ved den andre enden. Tre sønner på den ene siden, fire døtre på den andre. Så en vårkveld i 1847 slapp Ben en bombe.

«Pappa,» sa han, tydelig usikker.

Amos så på ham. «Ja, Ben?»

«Jeg er klar til å planlegge å gifte meg.»

«Klar til å planlegge eller klar til å gifte deg?» spurte Jesse.

Amos svarte ikke. Å miste arbeidskraften til en sønn på en gård var alvorlige greier. Han så ned på tallerkenen sin. Bens nyhet ble møtt med forskjellige reaksjoner rundt bordet. Jentene fniste, Nathaniel utstøtte et hyl, og Jesse lot ikke sjansen gå fra seg til å erte broren litt.

«Å, du, din luring!» sa han og gliste til Ben. «Jeg har sett blikkene dere sender hverandre, du og Rebecca Finley, men ekteskap? Det ville jeg aldri gjettet.»

Ben rødmet. «Jeg er tjuefem nå. På tide å sette i gang,» mumlet han.

Jeg var enig. Det var på høy tid. Hvordan skulle jeg selv bli gift når begge de eldre brødrene mine fremdeles var ugifte? Jeg var nitten og hadde planer, men det virket ikke riktig bare å dra. Dessuten var det som sagt jeg som hadde planer, ingen andre.

Amos nikket alvorlig. «Og hvor har du tenkt å slå deg ned, da?»

«Conway skal selge gården sin. Han har planer om å flytte vestover. Jeg har spart opp litt penger. Jeg kan betale ham halvparten nå og resten om tre år. Han har gått med på det.»

«Den er ikke mye å skryte av, denne gården hans,» sa Amos.

«Jeg har tenkt å begynne med hesteavl. Ale opp dyr og selge dem. Det er massevis av beitemark der borte, og på det store jordet kan jeg dyrke havre.»

Amos smilte. «Du skal spesialisere deg, altså?»

Ben så ned. «Ja, sir. Rebeccas bror, Elias, vil satse sammen med meg.»

«Skal han skyte inn penger, da?»

«Ikke ennå, men han har noen bra avlshester. Arbeidshestene hans er de fineste jeg har sett noensinne.» Bens øyne lyste opp når han snakket om hester.

«Skal du ha ridehester også, Ben?» Nathaniel likte tanken på hester som kunne brukes til ridedyr, ikke bare til arbeid.

«Jeg kunne godt tenke meg det, ja. Senere, kanskje.»

«Vel, nå er det nok hestesnakk, Ben. Du skal gifte deg, sier du? Når?» ville Rachel vite.

«Vi skal annonsere forlovelsen vår under møtet denne uken, så det blir vel om en to måneders tid, hvis alt går greit.»

«To måneder! Haster det sånn, da, Ben?» sa Jesse ertende.

Ben rødmet igjen, og jeg smilte for meg selv. Det ble fint å få Ben og Rebecca Finley boende mindre enn en kilometer borte. Men at Rebeccas bror, Elias, skulle gå sammen med Ben, var enda bedre. Elias var nemlig del av planen min. Vi hadde kjent hverandre hele livet, og mange hadde regnet oss som et par helt siden Mary giftet seg. Vi var venner, men jeg håpet at vi en dag kunne bli noe mer enn bare det.

Amos reiste seg og rakte Ben hånden. «Vær fruktbare og former dere,» sa han, og så tok han hatten sin ned fra knaggen ved døren og gikk ut i vårkvelden.

Rachel, Betsy og jeg reiste oss og begynte å rydde av bordet. Jeg rakte Nathaniel en bøtte og ba ham gå ut til pumpen og hente vann. Jesse la armen om Bens skuldre, og de forsvant ut bakdøren sammen. Da vannet var blitt varmt nok til at vi kunne vaske opp, overlot jeg jobben til Rachel og Betsy og gikk opp den smale, bratte trappen mot loftet, gjennom guttenes rom og inn på rommet som vi tre jentene delte. Det sto to senger der. Rachel og Betsy sov i den ene, og den andre hadde jeg hatt for meg selv etter at Mary giftet seg og flyttet ut. Langs den ene veggen sto tre kleskister, én til hver av oss.

Jeg åpnet min og lette gjennom klærne mine: to grå kjoler, to kyser, et sjal, strømper, undertøy og et quilteteppe som jeg holdt på å lage. Kanskje det med litt hjelp kunne bli en bryllupsgave til Ben og Rebecca. Jeg inspiserte det med nye øyne. Det fikk klare seg, men jeg måtte skynde meg om jeg skulle få det ferdig innen to måneder. Jeg hørte Jesse erte jentene nedenunder med at de måtte bli ferdige med oppvasken. Jeg ropte på ham.

«Jeg kommer, mor,» svarte han og tok trappen i to trinn av gangen.

«Hvor er Ben?» spurte jeg og kikket bak ham.

«Gått for å besøke kjæresten.» Jesse gliste.

«Jeg skal prøve å få dette teppet ferdig og gi dem det i bryllupspresang. Hva har du tenkt å gi dem?»

«Natty og jeg skal lage en benk som de kan ha foran ildstedet. En sånn som den onkel Sammy har, som kan gjøres om til et bord. Jeg har noen materialer som ligger til tørk på låven som kan brukes.»

«Jeg skal sette Rachel og Betsy til å brodere putetrekk, og kanskje en duk også. Jesse?»

«Hm?»

«Nei, ingenting. Jeg bare lurte. Hva synes du om Bens planer? Om å starte med hesteavl, mener jeg?»

«Det er en god idé,» svarte Jesse. «Alle har bruk for hester. Og du kjenner Ben. Han jobber som en hest selv, så det er nødt til å lykkes.»

«Og Elias?» Jeg prøvde ikke å røpe interessen min.

«Han kommer til å bli en perfekt samarbeidspartner for Ben. Du har selv sett dem etter møtene. De stikker hodene sammen og snakker hest i timevis. Elias har øye for en god hest, og tar jeg ikke feil,» tilføyde han lurt, «har han øye for en bra kvinne også.»

«Hold opp, Jesse!» Jeg slo etter ham med quilteteppet, men han dukket lynkjapt unna og forsvant ned trappen igjen. Jeg ble sittende igjen i det stadig tettere mørket og kjente meg varm og lykkelig. Livet var så fullt av løfter og muligheter.

Mai og juni gikk fort, og dagene var fylt av planting og innhøsting av høy. Det var aldri mangel på arbeid på en gård, men så lenge det var hender nok til å hjelpe til, gikk det fint. Bondefamiliene i lokalsamfunnet hjalp hverandre på omgang med pløying, planting og slåttearbeid. Kvinnene laget mat til de sultne mennene, og de største jentene passet småungene. De eldste guttene hjalp mennene.

Noen fra Hartley-gjengen dukket alltid opp, på jakt etter et måltid gratis mat for litt arbeidsinnsats. Prus brødre hadde alle navn som henspilte på forskjellige håndverksyrker: Smith, Weaver, Miller, Cooper og Sawyer, og søstrene hadde navn som Faith, Charity, Honesty og Truth. Jesse pleide å kalle dem for søstrene dyd. Han mente at hele familien burde leve opp til navnene sine, i stedet for å luske rundt og lete etter ting de kunne stjele. Jeg følte meg aldri vel når de dukket opp. Særlig Pru. Hun fulgte meg med blikket hele tiden og fikk med seg alt jeg sa og gjorde.

Disse dugnadsøktene var tunge og krevende, men slitet ble oppveid av gleden ved å få være sammen med familie og venner. Ben og Rebecca ble utsatt for godmodig erting under høyingen, men de så bare på hverandre og smilte. Jeg for min del benyttet anledningen til å få være nær Elias Finley. Jeg gikk alltid rundt med bøtten og øsen og tilbød mennene vann å drikke, og jeg passet alltid på at Elias fikk sin del av det som ble servert, og alltid dobbel porsjon av bløtkake, pai eller fruktpai eller hva vi nå hadde til dessert.

Elias visste godt hva jeg la opp til og prøvde ikke på noen måte å ta motet fra meg. Han var bare tjueen, en hardtarbeidende og alvorlig ung mann. Ikke fjollet og fjaset slik Jesse kunne være iblant. Litt sjenert, kanskje, og litt langsom i bevegelsene, men etter min mening et godt ektemannsemne. Jeg voktet meg vel for å røpe følelsene mine, og de andre merket ingenting heller, bortsett fra Pru Hartley. Hun fikk alltid et velvitende uttrykk i øynene når hun så oss sammen.

Bens bryllupsdag opprant varm og fin i slutten av juni. Høyet var kommet i hus, og vi kunne endelig hvile ut etter det harde arbeidet. Jesse nevnte dette for Ben, og blunket lurt. Ben rødmet.

Jeg hadde sydd bryllupsskjorte til ham, som han hadde under den nye, grå dressen som var sydd av en skredder fra Menallen. Jeg syntes han var flott, høy og slank, med tykt, brunt hår og snille, blå øyne.

Han red til forsamlingshuset på Webster, den flotte, svarte ridehesten sin. Resten av familien fulgte etter i vognen vår. Ved Dunning’s Creek møtte vi familien Finley. Moren og barna satt i den robuste vognen deres, og Rebecca satt sidelengs bak faren, på den beste hesten hans. Jeg syntes hun var vakker. Hun hadde rødt hår og brune øyne, og ansiktet lyste av glede og liv. Jeg lette med blikket etter Elias, men han satt ikke i vognen sammen med de andre, han kom ridende etter vognen på en livlig, brun hingst. Hjertet mitt gjorde et hopp da jeg fikk se ham på det flotte dyret.

Forsamlingshuset var kaldt og rått og luktet gammelt treverk, tross det fine, varme været. Mot slutten av møtet sto Ben og Rebecca foran menigheten, hånd i hånd, og virket sjenerte og usikre. Ben lovet å ta Rebecca Finley til sin hustru og elske og ære henne til døden skilte dem ad. Rebeccas løfte ble akkompagnert av hoste og knirk fra trebenkene i salen. Så signerte de vielsesattesten, først brudgommen og deretter bruden, hun med sitt nye etternavn: Benjamin Redfield – Rebecca Redfield.

Så ble attesten signert av alle som var til stede, og brudeparets familiemedlemmer signerte til høyre på papiret. Papiret var stivt, og pennen skrapte. Jeg signerte under Elias Finley: Ann Redfield. Jeg tillot meg selv å fantasere et øyeblikk om at jeg en dag kunne kalle meg Ann Finley, og overlot så pennen til Rachel.

Bryllupsfesten ble feiret i familien Finleys hus og ble akkurat så livlig og munter som man kunne vente av en kvekerfeiring: ingen musikk, ingen dans, ingen drikking, ingen høyrøstet eller upassende oppførsel, men mat, velvilje og fellesskap i fleng. Ben viste sin nybakte hustru stor oppmerksomhet, droppet alt som het hestesnakk og tok smilende imot alles gratulasjoner.

Jesse og Elias var ikke fullt så standhaftige. Elias falt for fristelsen til å skryte av den brune hingsten sin, og Jesse takket som vanlig ikke nei til en utfordring. De ble enige om å kappri, et godt stykke unna bryllupsfeiringen. Alle visste om det, unntatt de eldste i selskapet, som ville sett med misbilligelse og strenge øyne på slik utagerende atferd.

Jesse, Elias og de fleste av de unge mennene forsvant i retning Dunning’s Creek, der det lå et stort, flatt jorde med en fire hundre meter lang galoppbane langs den ene siden. Den gikk under navnet «Saratoga» blant ungdommen i området. De eldste i vennesamfunnet var sterkt imot alt som het hesteveddeløp, men de unge drev ofte med kappriding her.

Jesse hadde ikke egen hest, men han lot seg ikke stoppe av en sånn bagatell. Hvis Elias kunne skryte, var Jesse straks klar til å «jekke ham ned et par hakk.» Bens hest, Webster, gikk tålmodig og gresset like ved mens den ventet på sin herre. Jesse grep den i bisselet og leide den litt vekk før han svingte seg i salen. Elias red rolig i forveien. De unge, ugifte mennene i Dunning’s Creek-menigheten fulgte etter, klare for litt moro og underholdning på «Saratoga.»

Jeg gikk på den tiden sjelden glipp av noe som angikk min bror, og ingenting som angikk Elias Finley, så jeg registrerte alt som foregikk og fikk med meg at de forlot bryllupsfesten. Jeg likte godt å se på hesteveddeløp selv, om det ble aldri så mye regnet for upassende, men jeg klarte ikke å finne på en plausibel unnskyldning for å forlate festen. Jeg fortsatte å fylle opp fatene med mat og hjalp Finley-jentene (de var fire stykker, i tillegg til Rebecca) med å servere gjestene.

Smith, Weaver og Miller Hartley hadde gått glipp av vielsen, men sørget for å få med seg festen og maten, og jeg så at de forlot festen, de også, og fulgte etter de andre unge mennene. De lot sjelden sjansen gå fra seg til å gamble, så jeg regnet med at de var klare for å inngå veddemål. Jeg bar ut enda et fat med kylling og fikk øye på Pru. Hun sto borte ved låven og fulgte med på alt som skjedde. For å få noe å sladre om, tenkte jeg. Hun smilte og vinket nesten muntert til meg, men hva hun hadde å være munter for, skjønte jeg ikke. Hun var ikke engang invitert.

Rundt tre kvarter senere kom de unge mennene tilbake, underlig tause og forlegne. Ingen ropte eller kom med ertende bemerkninger, ingen jublet eller triumferte. Noe hadde skjedd. Jeg så at Jesse gikk bort til onkel Sammy Grainger og hvisket noe til ham. Jeg hørte ikke hva han sa, men jeg skjønte straks at det var alvorlig.

Jeg ble stående og ventet på at Jesse skulle se meg og komme bort, men han gjorde ikke det. Han gikk rett fra onkel Sammy og bort til pappa og sa noe lavt til ham, og så gikk han tilbake dit hvor hestene sto bundet. Bens Webster var den eneste ridehesten i familien, og brudeparet skulle ri hjem på den, så Jesse satte seg opp i pappas vogn og kjørte rolig ut av gårdsplassen. Jeg klarte ikke å styre nysgjerrigheten lenger, så jeg løftet skjørtekanten og sprang opp på siden av vognen.

«Jesse! Hva er det som skjer?»

«Gå tilbake til festen, Ann. Dette trenger ikke du å bry deg med.»

Det var tydelig at han ikke hadde tenkt å svare på spørsmålet mitt, så jeg stoppet opp, snudde og gikk tilbake til selskapet. Idet jeg gikk forbi de tjorete hestene, steg Elias Finley ned av hesten sin og slengte tømmene over gjerdet like ved.

«Elias? Hva er det som feiler Jesse?» spurte jeg, henrykt over å få sjansen til å snakke med ham under fire øyne for en gangs skyld.

«Negre. Fire stykker. De sitter på en trestamme på den andre siden av elven og venter på en sjanse til å få hekte seg på.»

«Hekte seg på?»

«Komme seg om bord i den underjordiske jernbanen.»

Jeg hadde hørt om den. Det ble snakket mye på møtene om å hjelpe rømte slaver. Jeg visste at Vennene var involvert i dette, men folk var veldig forsiktige med hva de sa, og ingenting ble sagt åpent. De kunne for eksempel si at ankomst var ventet om tre eller fire dager. At det trengtes hjelp til å ordne en leveranse i Johnstown eller Claysburg. Ingen videre detaljer. Jeg visste om at det foregikk, men knapt noe mer heller.

«Hva har Jesse med det å gjøre?» spurte jeg.

Elias trakk på skuldrene. «Har du mer rømmepai?» spurte han.

Jeg var lykkelig over oppmerksomheten hans og vinket ham med bort mot dessertbordet, ja, så opprømt var jeg over å ha ham helt for meg selv at jeg mistet både munn og mæle.

«Du er veldig stille i dag,» sa han smilende og svelget den siste munnfullen av paistykket sitt. Han tok hånden min, men jeg trakk den fort til meg igjen, redd for at pappa skulle se det og refse meg for at jeg oppførte meg usømmelig.

«Jeg hører at du og Ben skal bli partnere.» Jeg fant omsider igjen stemmen.

Elias smilte. «Ja, det stemmer.» Han lot blikket gli over selskapet. «Har du lyst til å ta en liten spasertur?»

Hjertet mitt hoppet over et slag. Selvfølgelig ville jeg gjerne ta en spasertur med ham. Vi gikk bortover veien mot Enos Conleys skogteig og satte oss under en eik i ferd med å springe ut. Den lette brisen rusket Elias i håret, og jeg så på ham og kjente et støt av opphisselse. Når jeg var sammen med ham, strevde jeg hele tiden med å finne noe å si, noe å snakke om, og han virket som om han forsto det, for han sørget for å fylle stillheten med rolig prat.

«Vi har tenkt å bruke arbeidshestene mine som start på avlsprogrammet vårt. Ben blir administrativ leder og trener, og jeg skal ha ansvaret for avlen og salget,» forklarte han.

Han var så oppslukt av forretningsplanene sine at han snakket mer eller mindre uten stans en hel time. Jeg lyttet og kom med beundrende og anerkjennende kommentarer innimellom, og jeg ble virkelig revet med av alle mulighetene han fortalte om.

Skyggene begynte å bli lange, og han reiste seg til slutt, tok hånden min og hjalp meg opp. Så tok han begge hendene mine i sine og så meg dypt inn i øynene.

«Jeg håper dette samarbeidet med Ben vil lykkes,» sa han, «slik at jeg kan følge i hans fotspor, og da mener jeg på mer enn bare én måte.» Det var ikke noe konkret løfte, men likevel alt jeg trengte for å begynne å planlegge selv.

«Å, Elias,» sa jeg, «det håper jeg også.»

Vi gikk tilbake til selskapet, og han tok hånden min og la den over armen sin. Jeg var overlykkelig over å bli sett av de andre som piken Elias viste interesse, og jeg håpet at Elias og jeg en dag kunne feire slik som Ben og Rebecca gjorde i dag, som brudgom og brud. De andre bryllupsgjestene begynte straks å spekulere i om det var et nytt Redfield-Finley-ekteskap under oppseiling, selv om det sannsynligvis var flere år til det eventuelt kunne skje.

Jeg så Pru Hartley gå gjennom skogholtet, frekk og freidig, med et fat fylt opp med skinke og kylling. Mrs. Finley kom sannsynligvis aldri til å få se fatet sitt igjen.

Familien min og jeg kjørte hjem sammen med onkel Sammy Grainger, for Ben var opptatt med sitt, og Jesse var ennå ikke kommet tilbake med vognen vår. Mørket var i ferd med å senke seg, og vi satt stort sett tause. Jesse var ikke kommet hjem. Alle de andre var klare til å gå og legge seg, så ingen merket at jeg smatt ut bakdøren og gikk bortover mot låven. Det var blitt helt mørkt nå, men jeg hørte den tunge pusten fra hestene, så jeg skjønte at Jesse var kommet tilbake. Men hvor var han?

Jeg snudde meg for å gå ut av låven igjen, men hørte plutselig en lyd, som om noen dunket hodet mot en takbjelke. Lyden kom fra høyloftet, så jeg gikk bort til stigen og ropte opp. «Jesse?»

Ingen svarte. Men jeg var helt sikker på at jeg hadde hørt lyden. Jeg satte foten i det første trinnet og begynte å klatre opp, og da hodet mitt kom i høyde med gulvet på høyloftet, så jeg rett på Jesses støvler.

«Ikke kom opp hit, Ann,» sa han advarende.

Jeg så meg spørrende rundt. Det var bekmørkt på høyloftet, men jeg merket at det var noen andre der, i tillegg til Jesse og meg. «Jesse,» sa jeg, «hva er det?»

«Kom deg ned igjen og gå tilbake til huset. Glem at du har vært her,» sa han.

«Jesse, har du slaver her?»

Han bøyde seg ned og grep meg i skuldrene. «Ann, gjør som jeg sier. Gå tilbake til huset, og ikke la noen få vite at du har vært her. Hører du!»

Jeg klatret ned stigen igjen, snudde og sprang mot døren, såret og skuffet over Jesses avvisning. Hjertet hamret vilt. Jesse var involvert i disse greiene med den underjordiske jernbanen! Det var så overraskende og så sjokkerende at det stengte ute alle andre tanker. Jeg visste det. Han gjemte slavene de hadde kommet overraskende på nede ved elven. Jeg var veldig stolt av ham, men samtidig var jeg redd for ham. Å, Jesse, tenkte jeg, vær forsiktig.

Jeg listet meg opp trappen og gikk forbi Nathaniel, som allerede sov søtt. Jeg fortsatte inn på rommet jeg delte med søstrene mine og kledde av meg i mørket. Betsy sov, men Rachel hvisket: «Hvor har du vært, Ann? Ute og lengtet etter Elias Finley?»

«Noe sånt, ja.»

Natten var stille, og jeg gled inn og ut av en lett søvn. Jeg hørte at vognen ble kjørt ut av låven på et eller annet tidspunkt etter midnatt. Jeg hørte også at den kom tilbake før daggry. Da det lysnet, sto jeg opp og kledde på meg, lydløst, for ikke å vekke de andre. Jeg sjekket Jesses seng idet jeg gikk gjennom guttenes rom, og så at den var tom. Pappa snorket høylytt i sengen sin i det innerste hjørnet av kjøkkenet. Jeg løftet dørhaspen og listet meg ut i morgenduggen.

Jeg gikk med forte skritt mot låven, fast bestemt på å finne ut hva Jesse drev med – hvor alvorlig han var involvert. Dette var altfor farlig. La de andre ta risikoen, tenkte jeg. Ikke min bror.

Idet jeg kom bort til låven, gikk døren opp, og Jesse kom ut med et smil over ansiktet.

«God morgen, søster,» sa han.

«God morgen, bror.»

«La oss gå og spise frokost.»