Anne Marie Meyer

6

Julie

Skjulte løgner

Personregister:

Julie Aronsen

Svanhild Aronsen, Julies mor, eier og driver Fru Aronsens Hotel & Pensionat

Marie Wiig, Svanhilds søster, Julies tante

Otto Kruse, trolovet med Marie

Mathilda Danielsen, Julies venninne, arbeider på konfeksjonsfabrikk

Rolf Danielsen, Mathildas sønn

Ole Alfred Danielsen (Olle), Mathildas lillebror

Gerda og Arvid Danielsen, Mathildas foreldre

Ragnar Elvestad, fabrikkarbeider, far til Mathildas barn

Eline Elvestad, gift med Ragnar

Hilmar Svendsen, Ragnars arbeidskamerat

Rakel Goldman, stuepike

Seline Madsen, kokke

Günther Schmidt, tysk forretningsmann

Gerard Weber, Günthers forretningsforbindelse

Andrew Blake, Julies kjæreste

Ingrid Bendiksen, norsk sykepleierske ved fronten

Slik sluttet forrige bok:

Gerard lo. En kald, skurrende latter som fikk hårene til å reise seg på armene. Ansiktet hans ble hardt og ondskapsfullt. Julie grøsset.

Latteren stilnet brått. Stemmen hans var iskald da han begynte å snakke igjen.

– Du gjør klokt i å gjøre som jeg ber om.

Brått grep han tak i armen hennes og holdt den i et jerngrep. Hun ynket seg av smerten som boret seg inn i armen.

– Når jeg kommer tilbake håper jeg du har opplysninger til meg. Hvis ikke får du ikke se Andrew igjen. Har du forstått?

Redselen hogg til som klør i brystet. Halsen snørte seg sammen.

– Jeg skal gjøre som du sier, sa hun skjelvende, – men la Andrew være i fred.

– Det er bra, frøken Julie. Jeg visste at du er en fornuftig, ung dame.

Han slapp armen hennes og nikket kort, snudde seg og gikk.

Julie ble stående og stirre mot den stengte døren, så løp hun bort og låste den. Gjestene som fremdeles var ute, hadde nøkkel og kom seg inn på egen hånd.

Hun skalv på hendene og kjente kvalmen bølge i magen. Armen verket etter det harde grepet, og munnen var tørr da hun hastet opp trappen mot privaten. Helt fra han kom til hotellet den første gangen hadde hun følt at noe var galt, og at han var farlig.

Hun satte esken fra seg i stuen og kikket inn til moren før hun gikk til rommet sitt. Hun lukket døren, gikk bort til vinduet og dro gardinene forsiktig til side før hun kikket ut. Det var ingen utenfor.

Hun slapp gardinene på plass og satte seg på sengen. Slo armene om seg og kjente at hun frøs. Tanken på å forråde Andrew gjorde henne kvalm. Hun kunne ikke gjøre det mot ham. Men hun kunne heller ikke ta sjansen på at han ble drept. Gerard mente alvor, det tvilte hun ikke på. Herregud, hva hadde hun rotet seg bort i?

Tårene sved bak øyelokkene. Da en av dem forvillet seg nedover kinnet, løftet hun hånden og strøk den vekk. Hvis hun nektet å gjøre som Gerard sa, ville hun aldri få se Andrew igjen, hadde han sagt.

Hun reiste seg og begynte å trave rundt på gulvet med armene låst om overkroppen. Hele kroppen skalv. Aldri før hadde hun vært så redd.

1

November 1917

Svanhild våknet av en lyd, og ble liggende og lytte ut i det mørke rommet. Nå var det helt stille. Var det noe hun hadde drømt? Hun gjespet og lot blikket søke mot vinduet. De tykke gardinene var trukket for, men solstrålene snek seg inn i rommet gjennom en glipe mellom gardinene og tegnet tynne, gylne striper av lys på gulvet. Hun måtte ha sovet lenger enn vanlig, for hun pleide å stå opp før dagslyset kom.

Hun strakte seg forsiktig og ynket seg svakt. Hun lot armene synke ned på teppet og ble liggende og puste rolig til smertene langsomt ble til en dump verk.

Gårsdagens grusomme hendelse flimret på netthinnen. Det var som om hun fremdeles kjente de grove hendene som krafset hardhendt over kroppen, den sure ånden og den hånlige latteren. Ydmykelsen. Skammen. Hvordan kunne de gjøre noe slikt mot henne? Hun var en respektert og vel ansett kvinne.

Tårene sløret blikket, hun blunket dem bort, dro teppet til side og svingte bena ut av sengen. Hun satte føttene på det myke teppet før hun reiste seg og gikk forsiktig bort til vinduet. Hvert skritt sendte bølger av smerte gjennom den såre, støle kroppen og gjorde henne kvalm. Det kjentes som om hun ville falle sammen hvert øyeblikk, men hun bet tennene sammen og fortsatte.

Hun la den ene hånden på brystet og trakk pusten dypt. Med den andre dro hun gardinen til side. Det stakk i øynene da sollyset flommet inn i rommet og blindet henne. Da synet klarnet, kikket hun ned på gaten. Angsten hugg tak i brystet da hun så to menn i lurvete klær gå langsomt nedover gaten. De minnet om overfallsmennene.

Hun hev etter pusten og slapp gardinen på plass, snudde seg og gikk tilbake til sengen. Hun seg ned på sengekanten og ble sittende og se ut i rommet mens tankene kvernet rundt i hodet. Gerards advarsel gjenlød i ørene. Hun kunne ikke føle seg trygg lenger, hadde han sagt.

Ikke Julie heller. Livet hadde gått fra vondt til verre. Tankene hennes streifet Günther, og et øyeblikk kjente hun et fryktelig raseri. Det var hans skyld. Han var skyld i at hun og datteren nå fikk smake følgene av de idiotiske handlingene hans. Hvorfor kunne han ikke bare ha holdt seg til smugling og svartebørshandel?

Hun hev etter pusten og kjente tårene svi. Raseriet forsvant like raskt som det kom. Det var ikke Günthers skyld. Han hadde gjort hva han kunne for å beskytte dem, det var ikke hans skyld at noen lot sinne og hat gå utover dem. Hun måtte ikke tenke slik. Det var nytteløst. Hun elsket ham. Ingenting av det han hadde gjort skulle få ødelegge kjærligheten hun følte for ham. De skulle komme seg gjennom dette. Hun hadde ikke gjort noe galt. Ikke Julie heller.

Det banket lett på døren. Hun skvatt, men pustet lettet ut da hun så at det var Julie.

– God morgen, mor, sa hun og kom bort til sengen. Stilte seg foran henne med hendene foldet foran seg. – Hvordan står det til med deg i dag?

Svanhild møtte det granskende blikket hennes og tvang frem et smil.

– Ganske bra, tror jeg, sa hun og kremtet. Stemmen var hes. Halsen sår.

– Det er bra, smilte Julie. – Orker du å spise frokost sammen med meg i spisestuen, eller skal jeg komme inn til deg med mat? Seline har dekket på til oss.

– Jeg er ikke sulten. Hva er klokken?

– Den er ni. Jeg har vært i resepsjonen siden klokken syv, men det er stille. De fleste gjestene har reist, det er bare igjen to som spiser frokost. Rakel og Seline passer på en stund. Du bør spise litt, mor. Det gir deg krefter.

Svanhild sukket. Julie hadde rett.

– Jeg kommer. Det er best jeg står opp, jeg trenger å røre litt på meg. Kan du finne frem klærne mine og hjelpe meg å kle meg?

– Selvfølgelig. Hva vil du ha på?

– Ta den svarte ullkjolen, jeg fryser. Svanhild slo armene om seg og hutret. Det var kjølig i rommet. Ilden i ovnen hadde sluknet i løpet av natten. – Kan du be Rakel om å fyre her inne? Det er iskaldt her.

Hun ynket seg svakt da Julie trakk kjolen over hodet på henne.

– Har du vondt, mor? Skal jeg få tak i en lege til deg? Julie så bekymret på henne.

– Nei, det er ikke nødvendig.

– Er du sikker?

– Ja, jeg er snart bra igjen, sa hun anstrengt.

Svanhild støttet seg til Julie da de en stund senere gikk for å spise. Julie skjenket kaffe og rakte moren et fat med påsmurte skiver. Det ble ikke sagt noe mens de spiste, men hun merket datterens blikk på seg. Til sin overraskelse kjente hun at maten og kaffen gjorde henne godt.

Til slutt satte hun koppen fra seg og møtte blikket til Julie. Hun så bekymret ut, men det var også noe annet i de vakre øynene hennes. Svanhild rynket pannen, la hånden over Julies og ga den en klem. Betraktet henne, så hvor blek og trett hun var.

– Hva er det, jenta mi? Har du sovet dårlig?

– Ja, sa hun lavt. Blikket vek unna, og en mørk skygge gled over ansiktet.

– Du skal ikke bekymre deg for meg, Julie. Jeg klarer meg fint. Hadde ikke Gerard kommet … Hun tidde brått da hun så hvordan Julie reagerte. Ansiktet hennes ble hardt og øynene fikk noe fryktsomt og urolig over seg.

– Hva er det, Julie? Julie så ned i bordplaten og bet seg i leppen. – Se på meg! sa Svanhild. Julie løftet hodet og møtte blikket hennes. – Jeg ser at du er redd, men det er ikke bare meg du er bekymret for, er det vel?

Julie ristet på hodet.

– Det er noe jeg må fortelle deg, sa hun lavt.

– Har det noe med Gerard å gjøre? sa Svanhild da hun så at Julie nølte.

– Ja. Han kom tilbake sent i går kveld. Først trodde jeg han ville besøke deg, så jeg sa at du sov, men han ville ikke gå.

– Hvorfor kom han tilbake? Svanhild kjente en vag uro.

– Han ville snakke med meg, sa Julie lavt, stemmen skalv.

– Om hva da?

– Han vil at jeg skal spionere på Andrew.

– Hva? Hvorfor i all verden skal du gjøre det? Svanhild så himmelfallen på Julie.

– Han vil vite hva Andrew gjør i Kristiania. Hvilke planer han har. Jeg forsto ikke hva han mente. Jeg sa først nei, men da truet han meg med at hvis jeg ikke gjorde som han sa, ville jeg aldri få se Andrew igjen. Åh mor, jeg er så redd, sa hun gråtkvalt. – Hvordan kan jeg gjøre dette mot Andrew? Jeg elsker ham. Spionere på min egen kjæreste. Julie så fortvilet på henne.

Svanhild ble kald. Det isnet i nakken og et øyeblikk svimlet det for henne. Hva slags spill drev Gerard med? Han reddet henne fra å bli mishandlet og tatt med vold, samtidig truet han datteren og hennes kjæreste. Hva mer var han i stand til å gjøre? Svanhild trakk pusten dypt, og plutselig ble hun sint. Hvordan våget Gerard å gjøre dette mot Julie?

Hun burde ha forstått at han ikke reddet henne uten å få noe tilbake. Menn som Gerard gjorde aldri noe gratis. De forlangte alltid en gjentjeneste, uansett hvor usmakelig den var. Men å bruke Julie … Avskyen fylte henne, samtidig følte hun en iskald ro.

– Hva skal jeg gjøre, mor? Jeg føler at det blir galt uansett hva jeg gjør. Hvis Andrew blir drept på grunn av meg, kommer jeg aldri til å tilgi meg selv. Julie begynte å gråte.

Hun tok hånden til Julie og klemte den.

– Ikke gråt, Julie, dette skal gå bra. Gerard bare skremmer deg. Hvorfor skulle han drepe Andrew med mindre Andrew vet noe som er farlig for ham?

– Det vet jeg ikke.

– Hør på meg, Julie. Når det gjelder Andrew, så må du huske at han og Gerard står på hver sin side av krigen. Jeg vet ikke så mye om det, men jeg er sikker på at Gerard bare vil skremme deg. At Andrew arbeider på havna er sannsynligvis bare et skjul for hva han egentlig gjør her, det må du også ha tenkt på.

– Ja, jeg har det, innrømmet hun. – Men … Hun tidde og bet seg i leppen.

– Du er en intelligent ung kvinne. Foreløpig skal du gjøre som han sier, jeg skal tenke ut noe. Gerard får ikke lov til å behandle deg slik.

– Hva kan du gjøre? Gerard er farlig.

– Ja, Gerard er farlig, det er jeg enig i. Men jeg tror han liker meg bedre enn han gir inntrykk av, og det kan vi utnytte. Han er mann, og det er ikke vanskelig å få ham til å gjøre som jeg vil hvis jeg gjør de rette tingene.

Julie så forskrekket på moren. Det var ingen tvil om hva hun mente.

– Mor, du har vel ikke tenkt å … Julie rødmet.

Hun lo.

– Ta det med ro, jeg skal ikke gjøre noe jeg vil angre på. Men menn er lettlurte når det kommer til stykket. Latteren stanset og hun ble alvorlig. – Jeg lurer på hvilke planer han har. Men han skal ikke få true noen av oss. Hun smilte syrlig. – Neste gang Gerard kommer hit, gir du ham de opplysningene han ber om. Hva har Andrew fortalt deg?

– Ikke mye, egentlig. Julie sukket. – Bare at han overvåker handelen mellom norske forretningsmenn og Tyskland.

– Prøv å få vite litt mer. Jeg skal ta meg av Gerard.

– Er du sikker på at du vil gjøre dette?

– Har vi noe valg? Hun så på Julie.

– Nei, vi har vel ikke det. Vær forsiktig, mor. Jeg vil ikke at noe skal skje med deg.

– Det skal jeg. Men du må være forsiktig når du går ut. Se deg for og snakk aldri med fremmede. Det må du love meg.

– Det lover jeg. Julie så på moren. – Tenk om Andrew får vite at jeg spionerer på ham? Kanskje han ikke vil ha noe mer med meg å gjøre?

– Hvorfor skulle han få vite noe? Det kan selvfølgelig skje, men hvis han elsker deg, vil han forstå hvorfor du måtte gjøre som Gerard sier. Du skal ikke ha dårlig samvittighet. Det er ikke din feil. Kan du love meg det?

– Jeg skal prøve, men enkelt blir det ikke.

– Nei, enkelt er det ikke, men du må, sukket hun. – Sa Gerard noe om når han kom tilbake?

Julie tenkte seg om, så nikket hun.

– Han skulle komme tilbake om to uker, tror jeg.

– Fint. Da har vi tid til å forberede oss. Når skal du treffe Andrew?

– I morgen kveld, hvis det er greit for deg?

Hun reiste seg.

– Det er det. I det samme falt blikket hennes på hatteesken Julie hadde satt fra seg i sofaen. Hun bøyde seg og tok den opp. – Er det du som har satt den der?

– Ja, jeg bar den opp i går kveld. Har du kjøpt den?

– Nei, jeg fikk den av Marie. Hun mente jeg trengte noe å pynte meg med. Gud vet når jeg skal få brukt den.

– Det var snilt av henne. Hatten er nydelig, smilte Julie. – Tante har rett, du trenger en oppmuntring. Bruk den når du går ut.

– Ja, kanskje det. Nå går jeg og hviler et par timer, jeg har vondt i hodet. Kan du hente to aspirin til meg, er du snill?

Julie reiste seg, fant tablettene og løste dem opp i et glass vann før hun gikk tilbake til moren.

Da moren hadde gått inn til seg selv, ryddet Julie av bordet og bar brettet ut på kjøkkenet. Samtalen med moren hadde på et vis beroliget henne, men hun gruet seg til å treffe Andrew. Det ville bli vanskelig å late som ingenting, samtidig var hun redd for at han ville gjennomskue henne.

Hun elsket ham, og det å måtte gå bak ryggen hans, ga henne en vemmelig smak i munnen. Hun håpet moren fant en måte å lure Gerard på.

Hun grublet så det nesten gikk rundt for henne, men hvordan hun enn snudde og vendte på det, så ble det feil. At det skulle være så vanskelig. Tankene gled over på moren. Selv om hun hadde det fryktelig vondt, og måtte være like redd som hun selv var, måtte hun beundre henne for at hun satte hennes trygghet foran sin egen. Moren var sterk, selv når det så som mørkest ut. Hun forsto ikke hvor hun hentet denne styrken fra.

Neste dag gikk Julie for å treffe Andrew. Mørket hadde senket seg, men det var fremdeles tidlig på ettermiddagen. Arbeiderne var der fremdeles, hun hørte stemmer og latter da hun nærmet seg det travle havneområdet. Hun trakk sjalet tettere om hodet som beskyttelse mot kulden. Det knirket under skoene, gatene var hvite av snø.

Hun ble stående og se etter Andrew da hun kom ned på havna. Til slutt fikk hun øye på ham. Den mørkkledde skikkelsen sto ved et bord og pakket inn fisk, mens han snakket med en eldre kvinne som sto foran ham.

Julie gikk nærmere og ventet til kvinnen hadde betalt før hun gikk bort til ham. Et varmt smil gled over leppene hans da han fikk øye på henne.

– Julie, så fint at du kom. Jeg har tenkt på deg i hele dag.

Julie kjente at hun rødmet.

– Er det sant?

Andrew blunket til henne.

– Selvfølgelig er det sant. Jeg er snart ferdig. Har du tid til å vente, eller skal du handle for moren din?

– Jeg kan vente. Det var deg jeg kom for å treffe. En deilig varme fylte henne da hun møtte blikket hans og så ømheten i de blå øynene. Det stakk sårt i brystet da hun tenkte på hva hun var tvunget til å gjøre. Hun elsket ham for høyt til å gå bak ryggen på ham.

Hun sto og betraktet Andrew mens tankene dreide over på Gerard. Hvorfor var han så interessert i Andrew? Hun lot blikket gli utover fjorden. Så vanskelig alt var blitt.

Julie lå i armene til Andrew og stirret opp på den mørke nattehimmelen. Det knitret og brant i den lille ovnen i hjørnet, som spredte en lun varme i det lille kvistværelset. De hadde elsket, men det ble ikke helt som før. Julie klarte ikke å skyve vekk tanken på Gerard.

– Hva tenker du på? Andrew strøk henne over kinnet. – Du har vært så tankefull i kveld. Som om du ikke er helt til stede.

Julie møtte blikket hans.

– Jeg tenker på mor. Hun ble overfalt på vei hjem fra et besøk hos tante Marie.

– Når var dette? Andrew reiste seg opp og rynket pannen.

– Tirsdag kveld. Hun var helt fra seg da hun kom hjem. Blodig og opprørt.

– Hvem i all verden kan finne på å overfalle din mor? Andrew så sjokkert på henne.

Julie trakk pusten og fortalte ham hva som hadde skjedd. Og om Gerard.

– Andrew, det er noe du må vite om Gerard. Han truet meg.

– Hvorfor skulle han true deg?

Julie så vekk. Tårene sved bak øyelokkene og klumpen i halsen hindret henne i å si noe. Andrew vendte ansiktet hennes langsomt mot seg.

– Julie, jeg tror det er best du forteller meg hvorfor han truet deg. Har det kanskje noe med meg å gjøre?

– Ja. Han vil at jeg skal spionere på deg. Han vil vite hva slags planer du har. Han sa at hvis jeg ikke gjorde som han sa, ville livet ditt være i fare. Men jeg kan ikke gjøre det mot deg.

Andrew så lenge på henne før han sa noe.

– Jeg burde visst at noe slikt som dette ville skje. Han strøk henne over kinnet. – Jeg er så lei meg, Julie. Jeg burde ha latt deg være i fred den første gangen jeg så deg. Andrew sank tilbake på sengen og ble liggende og se i taket.

– Jeg er glad for at jeg traff deg, sa Julie. – Men hva dreier alt dette seg om?

Andrew snudde seg mot henne og heiste seg opp på den ene albuen.

– Når kommer han tilbake?

– Om et par uker.

– Ja vel. Vet din mor om dette?

– Ja, jeg fortalte det til henne, hun så at det var noe som plaget meg, sa Julie.

Han tenkte seg om litt.

– Jeg skal finne på noe. Ikke vær engstelig, jeg skal ordne dette.

– Hvordan? Du skal vel ikke … Ordene stanset på tungen.

– Jeg skal ikke gjøre ham noe, hvis det er det du tenker på, gliste han. – Det finnes andre måter. Jeg er ingen kaldblodig morder. Dessuten syns jeg du skal fortelle det til Günther.

– Jeg vet at du ikke er noen morder. Unnskyld, sa Julie og kjente skamrødmen i ansiktet. – Jeg skal snakke med Günther. En ubehagelig tanke slo ned i henne. – Du tror vel ikke det er han som står bak dette?

Andrew kysset henne.

– Nei, jeg er sikker på at han ikke har noe med dette å gjøre. Günther har ingen interesse av å lage flere vanskeligheter for deg og din mor. Nå tror jeg det er best du går hjem, før det blir for sent.

– Ja, jeg skal gjøre det. Lov meg at du tar vare på deg selv, sa Julie.

– Det lover jeg.

De ble liggende en stund til og kjenne nærheten til hverandre før Julie motvillig måtte innse at det var på tide å komme seg hjem. Idet hun bøyde seg for å ta på seg skoene kjente hun en velkjent smerte i underlivet og stønnet. Den månedlige blødningen kom som den skulle. Hun pustet lettet ut. Hun måtte innrømme at tanken på å bli med barn plaget henne mer enn hun ville være ved, men enn så lenge hadde hun vært heldig. De var forsiktige, men Julie visste at det likevel kunne skje. Hvis hun kunne få barn. Hun kjente et stikk i brystet. Det var en nedslående tanke, så hun skjøv den fra seg.

– Hva er det? Andrew så på henne.

– Det er det månedlige, sa hun og lo litt. – Ingen barn denne gangen heller. Øynene til Andrew mørknet ørlite.

– Det er bra, Julie.

– Hvorfor? Vil du ikke ha barn?

– Jo, men ikke nå. Jeg vet ikke om vi har noen fremtid sammen, Julie. Jeg beklager, men det er bedre jeg er ærlig mot deg enn at jeg gir deg løfter jeg kanskje ikke kan holde.

Julie kjente en vond sårhet i brystet. Han hadde rett, hun visste det, likevel var det vondt å høre ham si det. Hun tvang seg til å smile.

– Det går bra, Andrew. Vi snakker ikke om det nå. La oss nyte tiden vi har sammen.

– Ja. Han lente seg frem og kysset henne. – Du er klok. Og jeg lover deg at jeg skal gjøre alt for at vi skal få være sammen når krigen er slutt. Jeg skal følge deg hjem, sa han og kysset henne igjen.

Julie ble varm om hjertet, men ordene hans uroet henne. Hun forsto ikke hva han mente, og skjøv det bort. Hun ville tidsnok få vite det, og akkurat nå hadde hun mer enn nok å bekymre seg over.

To uker senere var Gerard tilbake. Svanhild så ham i resepsjonen da hun var på vei inn i kjøkkenet for å diskutere dagens middag. Han sto ved vinduet med hendene på ryggen og kikket ut på den travle gaten. Dagen var grå, og noen lette snøfnugg danset i luften.

Hun ble stående et øyeblikk og betrakte den høye, magre skikkelsen i de svarte klærne. Hun svelget for å dempe sinnet som fylte henne, og måtte stålsette seg da hun gikk langsomt mot ham. Teppet dempet skrittene hennes, så han la ikke merke til henne før hun la hånden lett på armen hans.

– Gerard, du er tilbake, sa hun og tvang frem et smil.

Han snudde seg og møtte blikket hennes. De kalde øynene fikk henne til å skjelve, men det så ikke ut til at han merket det. Et smil skilte de smale leppene da han tok hånden hennes og kysset den lett.

– Jeg kom sent i går kveld.

Blikket gled vurderende over henne, men Svanhild så beundringen blandet med et glimt av begjær, og kjente noe som lignet lettelse. Så hadde hun ikke tatt feil. Han ville ha henne. Samtidig kjente hun en dyp uro over hva han var i stand til å gjøre. Tanken streifet Julie og hva han hadde truet henne til. Mannen var farlig, hun måtte ikke glemme det.

– Hvordan står det til? spurte Gerard.

– Takk, nå går det fint. Takket være deg, la hun til. – Jeg kan aldri få takket deg nok for at du reddet meg den kvelden.

– Jeg gjorde bare det enhver anstendig mann ville ha gjort. Jeg står ikke og ser på at en kvinne blir mishandlet av slike bøller.

Svanhild smilte svakt.

– Det var uansett pent gjort av deg å hjelpe meg. Jeg har ikke alltid vært så imøtekommende overfor deg. Kan vi slå en strek over det?

– Selvfølgelig. Og din datter, Julie, har hun det bra?

Svanhild frøs til, men så fast på ham.

– Det har hun. Har du tid til å drikke kaffe?

– Ikke nå, dessverre. Jeg stakk bare innom for å høre hvordan det sto til og om det er noe du trenger.

– Det var snilt av deg, men akkurat nå jeg har det jeg trenger. Vil du spise middag med meg i kveld? Jeg skylder deg en takk for at du reddet meg fra de mennene. Og jeg vil gjerne at vi skal være venner.

Gerard så overrasket ut et øyeblikk, så smilte han varmt.

– Det vil jeg svært gjerne.

– Skal vi si klokken syv? Svanhild holdt blikket hans.

– Det passer fint. Da ses vi. Gerard bukket lett og gikk.

Svanhild strammet leppene da hun så ham forsvinne ut. Dette kom til å gå som smurt, men Gerard var skarp, så hun måtte gå forsiktig frem så han ikke gjennomskuet henne.